Vliv okolí. B. Jirek. B. Mach t 

Na druhé straně bylo proč stýskat nad vlivem nových poměrů v nichž ani všichni kněží, natož pak obecní Bratří' neobstáli' ~ak Jednota očekávala. Kázeň se uvolň~vala; byl stesk, že Bratři ~ Ses:~y odkl~~~jí pro~tý od~v, že chodí v neděli na trhy a tam pijí I tancl. A knezI nebylI dostI dbalí nápravy. Někteří, i B. Urban přizpůsobovali se příliš životu luterských kněžÍ. B. Urban s~ oženil, získal tak dům a mínil v něm šenkovat. On i jiní brali od lidu desátky. I B. Jirek se zdál Jednotě odcizeným: nejsa v ní ješt,ě. knězem? přijal p~věření biskupa .Sperata, aby byl luterským fararem v NIdborku; jako schopný muž byl dokonce představen farářům svého okolí. Ve své farnosti dbal o kázeň. Ale v lidové cí:,kvi nemohl snad anijinak nežli že - proti řádům bratrskýmuZlval k tomu světské moci. Nicméně zůstával Jednotě věren. R. 15~4 přeložil její katechismus do němčiny a věnoval jej vévodOVI AlbrechtovI, aby Jednotu očistil od nepravdivých obvin,ění: I pověřili jej po čase také Bratří kněžstvím a přijali jej do Uzke rady [1557]. Ve službě Jednotě i pruské církvi zůstal v Nidborku do své smrti [1562). DluŽno tu říci, že i pruští duchovní oceňovali bratrskou kázeň a kladli ji domácím za příklad. Vybízeli také své církevníky, aby Bratry napodobili zpěvem duchovních písní ve svých příbytcích. Do jisté míry tedy působili Bratří na své okolí, sami však ztráceli mnoho. 

B. Mach, jenž řídil bratrské sbory z Dqbrowna muž ': Jedn~tě veliký', zemřel 16. dubna 1551. Byl první z 'B;atří, jemuž jeho P?mocníci složili latinský náhrobní nápis [epitaf]. D~ Pr~s. byl Uzkou radou na jeho místo vyslán konsenior B. Jiří Ujec, JeJž téhož roku v létě uvedli v úřad konsenioři Husita a Ciklovský a vykonali zároveň v pruských sborech visitaci. Další. doklad,. že se Bratří i při členství v zemské církvi přece jen mohlI orgamsovat svým způsobem, ač již právě tou dobou, v srpnu 1551, zemřel jejich přítel Speratus. Vedle B. Ujce zůstal v Prusích i B. Červenka. Visitace shledala ve sborech exulantů ony poměry, které jsme právě vylíčili, nadto pak velkou touhu vrátit se ne-li do Čech, tedy na Moravu, o níž šla do Prus pověst že tam mají Bratří plnou svobodu. Někteří Bratří se domáhali návratu až bouřlivě. Úzká rada si byla vědoma, že by hromadný 
202 
Stěhování na Moravu. Osiandrův spor 

I" irhod exulantů Jednotě v českých 'zemích jen uškodil, a také , oda by nerad viděl náhlý odliv kolonistů. Poněvadž však bylo I(·jmé, že Bratřím pobyt v cizině a v rozptýlení duchovně neplOspÍvá a že do té doby v Prusích vévodských téměř nikoho pro l"dnotu nezískali, byl dán pokyn, aby se ti, jimž tu je život d:lště obtížný, nenápadně stěhovali na Moravu. Jiní nacházeli 
IIl1stO v Polsku. 
II I{ Z Y po příchodu Bratří vzplanul v Prusích spor, který od .'Ikladu otřásl jednotou zemské církve v učení, na niž vůči BraIi rn kladli tamní bohoslovci tak veliký důraz. Nový královecký I roíesor Ondřej Osiander, sám také vyhnaný z Norimberku 
důsledku porážky evangelických knížat, jemuž byl vévoda \Ibrecht velmi nakloněn, rozvinul zde za prudkého odporu II mčř všech luterských theologů celého Německa svůj pázor na ll, pravedlněnÍ. Ospravedlnění je prý založeno ve skutečném pl'('bývání spravedlnosti Kristovy v člověku. Nové učení mělo \ vážit nebezpečí [špatně pochopeného] dogmatu o přičtené 
pl'avedlnosti a požadovalo skutečné posvěcení člověka. Ospra\l'dlněný je podle Osiandra ten, kdo byl učiněn spravedlivým, lIikoli jen za spravedlivého prohlášen. Božská milost působí v člověku skrze víru dobré skutky. Osiander chtěl trvat při zá- 
·	,I lě spasení pouhou vírou a odmítal záslužnické pojetí skutků I ,~oučinnost člověka při díle spasenÍ. A přece jeho učení, ovliv1I('né platonskou mystikou i katolisujícím pojetím spravedlnosti I' k léku vlitého do člověka, oslabovalo určitost víry ve spasení I, pouhé milosti. Kristus mu byl Prostředníkem jen svou božskou pi'irozeností. Svou božskou spravedlností přebývá v člověku .1 činí tak člověka spravedlivým. 

Prudce probíhající spor se- Bratří dotkl již tím, že jakýsi IIralr - snad pan Křinecký - ale pak i někteří kazatelé s osiandr vským učením souhlasili, jako by vyjadřovalo bratrské stano- 
isko. Zvláště když se vévoda stavěl na stranu Osiandrovu, bylo II;lsnadě vidět kladné stránky jeho kázánÍ. Rozhodujícím BraIi ím však se theologické spory zásadně příčily; dokonce už si byli vědomi, že není na nich, aby se dali strhnoutj~jich vášněmi, 
203