Následky války v Čechách 
přivodí i v Čechách vzrůst královského absolutismu a zhorší vyhlídky na náboženskou svobodu novoutrakvistů a Bratří. Nebylo to po prvé, co si čeští stavové tuto souvislost věcí politických a církevních živě uvědomili. Netajili se sympatiemi ke kurfiřtovi. Nebylo jim ovšem snadné postavit se proti vlastnímu králi. Stavovské vojsko, které Ferdinand svolával jakoby na ()chranu země proti saskému vpádu, mělo sice v čele muže, kteří byli nakloněni spojení s kurfiřtem, a kurfiřt s českou pomocí počítal, ve skutečnosti však k akci nedošlo. Liknavost českých stavů 
. měla na tom velikou vinu. Císař porazil a zajal kurfiřta u Miihlberku 24. dubna 1547. 
Čeští stavové, šlechta i města, byli nyní snadno přinuceni vzdát se králi, jenž užil práva vítěze proti povstalcům. Odhadnuv i tentokrát síly své i stále ještě velikou moc české šlechty, zneškodnil především královská města, odzbrojil je a postavil pod přísný dozor, šlechtu pak oslabil konfiskacemi statků. Dva rytíři a dva měšťané byli popraveni na hradčanském náměstí 22. srpna 1547. Jiní zvláště exponovaní se zachránili útěkem za hranice. 
Události roku 1546- 1547 byly nebezpečnou nápovědí toho, co mělo Čechy a české evangelíky potkat o sedmdesát let později. Opět uvidíme nejednotnost v postupu nejen protestantů českých a saských, 'ale i českých a moravských, kteří r. 1547 zůstali zcela stranou, v počátcích války třicetileté pak se k odboji odhodlají příliš pozdě. Opět budou splývat zájmy náboženské s politickými na straně stavů i na straně habsburského panovníka. Opět bude exil útočištěm těch, kdo ve vlasti neobstojí buď jako účastníci odboje, buď pro náboženství. Důsledky pohromy z r. 1620 budou ovšem nesrovnale dalekosáhlejší, než jaké vzešly z královských zákroků r. 1547. Ale kdo viděl do budoucnosti tak, aby odtud bral poučení pro vnuky? V diplomatické pohotovosti a v politické prozíravosti měli Habsburkové již ve Ferdinandu I. nespornou převahu nad českými protestanty. 
Král jmenoval r. 1547 svého oblíbeného druhorozeného syna, arciknížete Ferdinanda, českým místodržícím. Arciknížeti bylo teprve osmnáct let, prokazoval však již skutečné vladařské schopnosti a stavěl je oddaně do služby politiky otcovy, s nímž 
180 

Bratrští páni trestáni 
('de souhlasil i v jeho protireformační horlivosti. Proto byl otci Illilejší než prvorozený Maxmilián. Jeho jmenováním byla ukon(ma doba, kdy král zasahoval do českých věcí zřídka, maje 
idlo ve Vídni a odkládaje vyřízení mnoha věcí až k návštěvě " echách. 
Mezi těmi, kdo byli v Čechách postiženi tresty za vzpouru, byli poměrně vysokým procentem zastoupeni Bratří. PochopiIdně, protože byl v čele odboje kraj boleslavský, kde byla braIrská šlechta nejčetnější. V osmičlenném výkonném výboru 
azu těch, kdo se proti králi postavili, byli čtyři páni a dva I líři Bratří. Mezi popravené náležel B. Václav Pětipeský, zá- 
1 lipce velitele stavovských vojsk. B. Vilém Křinecký z Ronova, \ minulých letech častý mluvčí bratrských stavů na politickém Imll, prchl včas za hranice a našel útočiště v Prusích. Arnošt I I'ajíř byl pokutován ztrátou Brandýsa n. L., kdežto Boleslav IIlusil přijmout jako léno a nesměl toto panství [zprvu ani hrad] III Hlstit. Vypravování, že Boleslav sobě i Bratřím zachránil poukazem k zásluze svého otce o volbu Ferdinandovu za českého II {de, je legendární. Bohuš Kostka ztratil Litomyšl a musil se za podobných podmínek jako Krajíř spokojit Brandýsem n. O. I jiným menším panstvím. Adamu z Vartemberka byl odňat lul'nov. Zde všude byly bratrské sbory, které se nyní s řadou fl II • ch pojednou octly pod přímým panstvím královým, jenž lili v dřívějších letech v královských městech a na svých panI ch Bratry netrpěl. Mohlo být jasno, že proti nim příkře za- 
lloří i v nově získaných místech. 
Král však viděl vítanou příležitost k potlačení Jednoty v Čer h"rI, vůbec. Její existence mu byla odedávna proti mysli. I on II 'val cíle své náboženské politiky a předstíral, že jedná jen II kl) panovník, jenž trestá rušitele zemského pokoje. Užil neIHlIllé okolnosti, že se mu vzepřela řada bratrských šlechticů a dal 1IIIhll sit, že se takjistě stalo jen za výslovného souhlasu Starších; ""I přece rozhodují v Jednotě o všem. Rozumí se, že největší III" byla svalována na Augustu jako na předního z nich, jenž "l.lln k sobě svou aktivitou po léta poutal největší pozornost. II I podezříván, že již za svých cest do Vitemberku připravoval 
181