Pokus o reformu české církve I5 45 
že se drží v ústraní a nejdou se svým učením na světlo veřejnosti. Prohlašoval, že učení, které předkládají ve své konfesi, ve skutečnosti nedrží. Bratří odpověděli na jeho veřejný projev kritíkou kněžství husitského a bránili se. Napětí mezi nimi a jejich odchovancem se stupňovalo v nepřátelství, v případě konvertity tak časté a psychologicky pochopitelné. 
Zatím nabyl Mitmánek v české církvi takové obliby a vlivu, že se stal kazatelem v týnském chrámě pražském a již r. 1541 členem konsistoře, kde předčil aktivitou administrátora Jana Mystopola. S ním a s panem Janem z Pernštejna pojal plán na riformu v českém církevním životě, a to tak, že by církev podobojí při zachování tradičních obyčejů, ponenáhlu zmirňovaných, přijala určité věty z učení Lutherova a zjednala si vlastního biskupa. Tak by si konečně řídila vlastní kněze a mohla by být řádně organisována. Do této církve měli být uvedeni i Bratří. Poněvadž šlo o jejich samostatnost, o niž měli být připraveni třeba i náthkem, přijali zprávy o Mitmánkových plánech s velikou nevolí. Nejasné zůstává, mínil-li Mitmánek, že česká církev bude mít biskupa zcela samostatného nebo z Říma vysvěceného. V těchto letech, kdy šlo i v Říši o dohodu mezi katolíky a evangelíky [směřovaly sem náboženské rozhovory v Hagenau ivŘezně 1540-1541],je možné předpokládat možnost druhou; vždyť jsme viděli, že do té doby na římském svěcení lpěli i novoutrakvisté a že Bratřím vlastní řád kněžský zazlívali. Bratrské zprávy o plánech skupiny kolem Mitmánka však naznačují, že chtěla prosadit volbu biskupa na Římu nezávislého. V tom případě by Mitmánkovi náležela zásluha na plánu skutečnč pozoruhodném a Bratřím bylo by obtížněji zásadně mu odporovat. A jako byl viněn Augusta, že při svých plánech myslí na to, aby byl biskupem české pokrokové církve vytvořené za vedení Jednoty, tak nyní šla řeč, že na biskupský úřad pomýšlí Mitmánek. Nelze však o něm mluvit snadno jako o kariéristovi a upírat mu věcnou snahu o vyvedení husitské církve z její tehdejší nehotovosti. 
Mitmánek s Mystopolem přikročili za podpory Jana z Pernštejna k vážnému pokusu o realisaci svého plánu na sjezdu kněží a na následujícím zemském sněmu pražském r. 1543. Ale uká- 
168 
Mitmánkův nezdar a Bratří 
.,do se, že čeští kněží jsou reformačním učením ještě málo proIIÍI nuti [neprošel na př. návrh, aby bylo zamítnuto ctění svaI 'ch I a návrh na volbu českého biskupa byl doplněn v ten lI11ysl, aby o svolení k volbě byl požádán král a aby tomuto Iliskupu vyjednal papežské potvrzení. Bratří měli být vyzváni ll' slyšení, aby se srovnali se stranou podobojí. 
Král sledoval pozorně jednání a zakročil velmi určitě plOti všem usnesením s odkazem na platnost kompaktát. Mystopol s Mitmánkem se nicméně snažili setrvat na započaté cestě ,I Mitmánek za dalšího jednání prohlásil králi do očí, že není I' ho věcí, aby se vkládal do věcí církevních, maje dosti práce , správou věcí světských. Odpor Mystopolův zlomil král tím, I mu zakázal kázat a Mitmánka vypověděl ze svých zemí. 
P/llli se ho nezastali. Zastrašený Mystopol se od té doby stal povolným nástrojem v králově ruce. Mitmánek se pokusil konI,'m r. 1543 o návrat do Čech, byl však v Praze prozrazen I vsazen do žaláře, z něhož stěží vyvázl po půl roce. U chýlil se do Polska a vyhnancem zůstal až do smrti, která ho stíhla mezi II ty 1553 a 1564. 
Mitmánek byl jediný významný a statečný kněz strany podobojí, jenž se ve své době odvážil v širší koncepci o radikální 11'li)rmu české církve. A právě on vzešel z Jednoty bratrské. I když se od ní odloučil, hájil v jednání s králem bratrskou zá,Illu o svobodě církve vůči moci královské. Stejně jen vlivem IlI'atrským můžeme vysvětlit, že se podobná slova v týchž 
II ll' h před králem ozývala i z úst snášelivých katolických jl.íllŮ na ochranu Jednoty i novoutrakvistů. Obraz doktora 
litmánka je v bratrských pramenech zatemněn hořkou nevůlí .1 historik těch let, B. Jan Černý, neprojevil ani bratrskou účast, lili obzvláštní prozíravost, když si nezdar Mitmánkův a jeho "l'''lny pochvaloval jako pád nepřátel Bohu libé Jednoty, která 
I proti vůli protivníků smí těšit z ,pokojíčku a oddechnutíčka'. ;,dyť byl-li Ferdinand neústupný k plánům na pokrok v církvi podobojí, čím určitěji setrvá ve svém odporu kJednotě? B. Černý ItlHIe moci o tom uvažovat již po pěti letech, jda za bratrskými hllanci týmž Polskem, do něhož prchl Mitmánek. 
169