Služebné věci vedle podstatných 
Vedle podstatných byly i služebné věci Bratřím potřebnc~ k spasení, nikoli však bezpodmínečně. Služebné věci jim byly t • jimiž jako nástrojem si posluhuje Duch svatý ke sdělení včci podstatných. Právě pro jejich nástrojovost a služebnost nelze jl' nazývati znehodnocujícím výrazem věcí případných. Služebnl~ věci jsou ovšem zcela závislé na podstatných. Ztratí-li tuto zú vislost, jsou rázem nikoli jen vyprázdněné a marné, nýbrž přímo škodlivé, antikristovské. Prvořadé postavení mezi nimi m;í Písmo svaté jako služebnost nejpotřebnější, přímo závislá na podstatném Božím slově, jímž jest ježíš Kristus. Teprve za touto přední služebností jdou služebné věci další, církev, CÍrkevnl služebníci a svátosti. 
Věci podstatné 
Víra. Učení o Bohu, o člověku 
ním naplňuje, a zas čeho nenávidí, čeho nemiluje, proč se hněvá, proč tresce časně i věčně. A k této sebe známosti a vůli své víc 
. jest Pán Bůh všech věků sloužíval, než k onéno první.' Vlastní theologie tedy není ontologií, nýbrž daleko spíše eschatologií. Proto Červenka dodává: ,Nebo onano první [metafysická] známost bytosti [Boží] jest zde neplatná a pod mrákotou zůstává ... a chová se k lepšímu věku novému, kdež [teprve] uzříme Boha jakýž jest. Ale tato druhá plnější, světlejší, osvědčenější a ohlášenější jest.' Klasickou pravověrnou nauku o immanentní Boží Trojici Bratří vždycky přijímali. 
Bůh stvořil všecko z ničeho. Žádné stvoření si proto nesmí činiti nárok na ,poklonu' a vzývání. Lukáš toto prohlášení vyhrocuje sice proti vší úctě ke světcům a světicím, ale nevylučuje tím zcela scholastické přesvědčení, že Bůh je nejprvnější příčina všeho dění a že stvořené věci mají více méně odstupňovanou účastnost Boha. Nicméně neuznával svézákonnost říše přírody. Pravidelnost přírodního běhu, hlavně pohybu nebeských těles chápali i později Bratříjako Boží ustanovení,1jako projev důslednosti Božího jednání, od něhož si Bůh ve své svrchovanosti vyhrazuje právo se odchýliti. O zjevení Boha skrze nástroj přírody Bratří nemluvili, s výjimkou Komenského, jenž tu sáhl až k tradici Raymunda ze Sabundy. Lukášem rozvinutá tradiční angelologie ustupuje po jeho smrti v bratrských spisech do pozadí, ale ožívá opět u Komenského. 
Účast Syna i Ducha svatého na Otcově stvořitelském díle je předpokladem pro vyznání, že Bůh stvořil svět z lásky pro člověka a vzhledem k jeho budoucí spáse. 
Clo věk je dílem šestého stvořitelského dne stvořen dokonalý, takže mohl, soudí Lukáš podle tradice, nahradit i padlé anděly. Ve stopách Augustinových i Lukášovi obrazí duše božskou Trojici, poznamenána jsouc jejími šlépějemi. Starobratrskou dichotomii duše a těla překonávají Bratří od poloviny 16. století, hledajíce obraz Boží v člověku celém před pádem, po pádu pak lidském v Ježíši Kristu. Nesmrtelnost duše byla Bratřím samozřejmostí, kterou jim neproblematisovalo ani biblické svědectví. již Lukáš a později Červenka učení to hájili proti skepsi sadu- 
431 
NA BOŽÍ MILOST odpovídá člověk, který se s Bohenl vpravdě setkal, vírou. Bratří nikdy ani nenaznačují důkaz BozI existence. V tom se vědomě odlišují od scholastické spekula I' Lukáš podobně jako Hus zná víru o Bohu, víru Bohu a vílll v Boha. Teprve tato třetí víra smí slouti živá, jsouc křesťanskýll\ vyznavačským činem, projevem oddanosti Boží spasitelné láscc' V Boha věříme pro jeho dílo, pro podstatné věci, které vykonal a neustále dále koná pro spasení člověka. Této dynamické povazl Boží vůle k záchraně a spáse člověka dává Lukáš výraz tím, Zl hovoří mnohem častěji o Božích skutcích [stvoření, vykoupení spasení] než abstraktně o podstatě Božího božství. Ve svém b I není Bůh vystižitelný výměrem. Ve světle biblí dosvědčovan('h" zjevení upíná se k němu víra spíše jako k actus purus než jako k essentia. ,Po známosti Pána Boha v jeho nestihlé bytnosti, tak rozvede Matěj Červenka tento důležitý theologický poslI-ch ,za zvláštní a velmi potřebnou pravdu Písma svatá ukazují zn;',tl také Pána Boha a vůli jeho svatou, to jest ne toliko co jest v sv('1l\ přirození, ale i jaké vůle, jakého chtění, čemu chce, co líbí a lili luje, nač laskav jest, co chválí, proč milost činí a obojím požchn;" 
430