Víra, láska, naděje u Řehoře 
profesor ve Frankfurtu n. Odrou svým způsobem přistoupil na bratrské to rozlišení a dost šťastně je formuloval ve svém Scriptum apologeticum roku 1603: ,Věci, které nazýváš podstatnými, js II dobrodiní Boží a duchovní dary a je nutno je míti v nás za Boží dílo, nikoli za podstatu. Nikterak s nimi nezaměňuji věci vzhledem ke spasení služebné. Naopak rozlišuji příčinu účinnou a záslužnou a příčinu služebnou či nástrojovou se strany Boží a porozumivou [apprehensivní] se strany naší.' U Komenského posléze došly bratrské věci podstatné a služebné jednak uplatnční v jeho theologii, jednak dalekosáhlého zevšeobecnění v jeho oblíbených trichotomiích, aplikovaných gnoseologicky na vcskeré jsoucno. 
Po obsahové stránce jsou podle B. Řehoře podstatnými věCI/II křesťanství ,víra, láska a naděje a z toho skutkové dobří a živol ctnostný'. Řehořovy výroky sem spadající pohybují se často v oblasti subjektivní opravdovosti věřícího. Zdůrazňují sice, :1.(' tu nejde o výkon lidský, přece však proti němu kladou vlastnI' toliko ,pravdu života vnitřního'. Tato vnitřní pravda OVŠCIll obrazí ,pravdu Božího daru', ale důraz zůstává na psycholo gické stránce víry, lásky i naděje. Opravdu se může zdát, Ze' starobratrské pojetí podstatných věcí nepřesahuje příliš ráml'. obvyklého středověkého rozjímání o theologálních ctnostech. Tomáši Akvinskému jsou víra, naděje a láska jakožto mohutnosll duše ovocem milosti, která bytuje jako vlitý habitus v hloubi duše a vzbuzuje v člověku tíhnutí k Bohu. Podle tohoto scho lastického názoru je Bůh mnohem více nehybně trvající (II touhy, která je člověku vlastní, než živý jednající Stvořitd a Spasitel biblické zvěsti. Bratrské pochopení trojiny víry, lásk, a naděje je bližší výkladu Dunse Scota, jenž tak zvané the 10 gální ctnosti vlastně ztotožňoval s dary Ducha svatého, a tcd chápal jako důsledky svobodného Božího spasitelného jednání Pro B. Řehoře se toto Boží jednání uskutečňuje v Kristu: ,Kri. tus Ježíš jest podstata, kořen a základ každému k spasení,' a tll tím, že člověka uvádí ve víru, lásku i naději [147 I]' Vidíme tcd '. že Řehořovo pojetí nepropadá úplně psychologismu a subjekl i Vlsmu, a to dík přiznanému předpokladu, že podstatné Vt'( I 
428 
Víra, láska, naděje u Lukáše 
křesťanství jsou redukovatelné na Krista JežÍŠe jako ústřední spasitelný čin Boží, vykonaný pro člověka. 
Sluší upozornit, že už v Řehořově době Bratří důsledně kladli v trojině věcí podstatných, a to na rozdíl od tradičního výčtu theologálních ctností, právě naději na třetí místo. Nutila je k tomu logika trinitárního myšlení svým způsobem dějinně theologická, družící k víře minulost, k lásce přítomnost a k naději budoucnost Božího díla spásy. Protest proti linii fides-spes-caritas, klasicky formulované Augustinem, mohla Jednota bratrská legitimovati Novým Zákonem [I Thes. I, 3; Kol. I, 4] i převážně lineárně časovou strukturou biblické zvěsti. Bůh jednající v Kristu se podle Bratří ujímá skrze Ducha svatého celé lidské existence ve všech třech jejích časových dimensích. 
Tuto tendenci starobratrského učení vystihl a před velice snadným skreslením zachránil B. Lukáš, V theorii o podstatných věcech provedl vzhledem k B. Řehořovi zásadní důrazový přesun, když je prohlásil za objektivní skutečnosti Boží, které se ~mykají přirozené lidské dosažitelnosti. Věta, že podstatnými věcmi potřebnými k spasení jsou víra, láska a naděje, je v Lukášově podání vlastně jen terminologickou zkratkou. Značné úsilí věnoval tento bohoslovec vysvětlení, že starobratrské podstatné věci jsou toliko lidským aspektem, lidskou stránkou Božího díla spásy. Ve skutečnosti jsou podstatné věci podle Lukáše podvojné. Jednak ,strany Boha', jednak ,strany člověka'. S Boží strany jsou podstatnými věcmi 1. milost Boží, 2. zásluha Ježíše Krista a 3. dary Ducha svatého; se strany člověka pak víra, láska a naděje jako dary, jimiž je člověku darována účastnost na objektivním díle Božím. Bůh ,nezaložil spasení na tom, co lidé, když chtějí, dáti mohou', nýbrž právě naopak ,na tom, což z Boha, skrze něho a v něm samém se působí'. Na pojmu podstatných věcí - jehož se Bratří trvale přidržovali v pojetí zhruba Lukášově s výjimkou let na přechodu 16. a 17. století - Jednota ukazovala, že Bůh a jeho milost jsou prius, přivlastnění milosti pak logické posterius, Zároveň jím však vyjadřovali přesvědčení, že milost a její přivlastnění věřícím člověkem jsou simultánnÍ. 
429