Rozlišení věcí podstatných a služebných 
Věci podstatné a případné v husitství 
nou varietas essentialis, přímý důsledek bohatě rozmanitého působení jednoho svatého Ducha, na druhé straně však pomnožnou multiplicitas accidentalis lidských výmyslů dogmatických a obřadnických nálezků, která má být z církve odstraněna. Domýšleje o jedno lidské pokolení později kritický náběh Janovův ve smyslu radikálně reformním, Jakoubek ze Stříbra prohlašoval, že věci nabídnuté Bohem k spáse člověka jsou jakožto podstatné zcela vyvýšeny nad všecku církevní pravomoc a proto také nezměnitelné usnesením lidským. Měl tím především na mysli ustanovení večeře Páně pod obojí způsobou. Tak také rozuměl jeho vývodům jeho odpůrce Mařík z Prahy, když proti nim postavil na kostnickém koncilu r. 1415 thesi opačnou: Církev má právo měnit v domnělý prospěch věřících netoliko věci případné, vedlejší, nýbrž i věci podstatné. Mistr Jakoubek se ke svému rozlišení vrátil roku 1420. Užil ho tenkráte jako základny pro pokus o smír mezi rozhodnými tábory a konservativnějšími pražany v otázce eucharistických řádů. Jsou některé řády podstatné a nezbytné víře i spasení [substantialia et essentialia fidei ct ad salutem J, jiné však druhotné [accidentalia J. První církev měnit nemůže a nesmí, o druhých má právo vynášet svůj odhadový soud. V prvních proto nutno zachovat jednotu, o druhé' pak není oprávněno se zatvrzele nesnadniti. Rozlišení věcí podstatných a vedlejších provedl tedy Jakoubek na mši a jejích ['ádech a s tímto zaměřením užívalo husitství této distinkce nadále. Bratří ji však rozšířili na všechen obor věroučných a církevních řádů vůbec a upřesnili ji vsunutím nové významné kategorie věcí služebných. 
Náznaky vypracování kategorie věcí služebných nalezneme rovněž již v husitském traktátovém písemnictví. Večeře Páně hývá tu nazírána hned s hlediska její podstaty [substantiali ter J, hned s hlediska jejího účinku ve věřících [ministerialiter J. V ze- 
šeobecňujícím smyslu působil na husitské myslitele Defensor pacis Marsilia z Padovy [I 324J, když všecky kněze činil rovnými ve vysluhování svátostí a v tom pouhými služebníky, ministri. I ako zásadu již zcela pevnou vyjádřil husitské rozlišování věcí podstatných a služebných při svátostech Libellos tes pisteos, určený 
425 
Rozlišení věcí podstatnjeh a sluiebnjeh 
FORMÁLNÍM PRINCIPEM bratrského bohosloví h( nazvat rozlišování věcí k spasení podstatných a služebnýcll i zase věcí případných. Podle bratrského přesvědčení právě ne rozlišování těchto kategorií způsobilo v dějinách křesťanského myšlení nejzhoubnější zmatek, porušení pravé zbožnosti ó měnou skutečného základu spasitelné jistoty za falešné spočinul i v lidských zařízeních. Obnova církve je návratem k tomu, co sám Bůh podstatného vykonal pro lidské spasení. Zároveň zna mená odsunutí všeho ostatního na místo druhé a třetí n ho i jeho úplné zamítnutí. 
Terminologicky tu Bratří beze vší pochyby navázali 1/1/ scholastiku. Ale to, co takto vyjadřovali, podrobovalo ve skutcl' nosti bohoslovnou a svátostnou stavbu římského katolictví pro nikavé a daleko sahající kritice. 
Scholastika znala protiklad mezi podstatným a případnýl1l v učení o svátostech. Už v raném svém údobí rozlišovala mezi podstatou svátosti, substantia sacramenti, a věcmi, které se P"j svátostném úkonu dějí více méně náhodně a případně, quasi c. accidente fiunt. Podobně zavedl i do učení christologického jiz Praepositinus rozlišení mezi Kristovým prostřednictvím podstatným a případným, když hovořil o mediatio substantialis a accidentalis. Na sklonku 13. století měl dominikán Mikul{\s Gorranus za to, že to, co je při svátostných úkonech pro B ží ustanovení podstatné, to jest materia a forma, nemá círk( v právo pozměňovat [haec ecclesiae immutare non licetJ, zatím co věci případné, accidentalia, měniti může. 
Zde právě navázalo české rqormní hnutí milíčovské. A to tak, že rozlišení, dotud omezované skoro výlučně na oblast svátostnou, sakramentální, směle aplikovalo s uvědoměle kritickým záměrem na církev a její učení vůbec. Tak už Matěj z Janova před koncem 14. století jasně viděl na jedné straně Bohem cha·- 
424