Tradice husitská a starší 
toliko služebnému základu svého vyznavačského života ,od mistrl. svých, předně MistraJana Husa, mučedlníka Páně, který naps< I, že Zákon Páně Písem svatých dostatečný jest k zpravování církv(' rytěřující, a od Mistra Jana Rokycana, kterýž táž Písma svatá, život a příklad Krista Pána a první církve mistrovství pokládal za zlaté pravidlo k zpravování církve svaté'. Červenka tak ukázal na další významný pramen bratrského bohosloví na tradici hu 
	. 	' 
sztskou. Viklefskou zásadu o plné dostačitelnosti Písma svatého 
ke správě bojující církve převzala po Husovi celá česká reformace. V ,Soudci chebském' z r. r432,jehož formulace se přidržel Roky ~ana, upřesnila svůj autoritativní princip; jeho prvky podržela I Jednota bratrská. Podle chebské dohody mezi zástupci husili'1 a basilejského koncilu je autorita Písma chápána v jeho christo logické zaměřenosti jako svědectví o obsahu vyznání a životnícll řádů první církve. Tato ecclesia prirnitiva má normativní do all pro církev všech dob, protože je časově i věcně jedinečně blízk:í svému zakladateli. 
Takové navázání na husitskou bohoslovnou tradici, zpro středkované ne toliko Rokycanou, nýbrž i jeho myšlenkově radi ~ál~ějším sufragánem Martinem Lupáčem a svým způsobem zase' I taborsky rozhodným Petrem Chelčickým, znamenalo ovš l1I. že po terminologické stránce Bratří ještě pokračovali ve scholastir/', Bohoslovecké dílo Lukáše Pražského nelze pochopiti bez zna losti obvyklé scholastické problematiky, i když se ve věci obdivu ~odně osvobozovalo od tradiční středověké věrouky. Rov II I') 1 sborové řády Jednoty těžily vydatně, jakkoli s kritickou soud ností, z kanonického práva, naplňujíce jeho ustanovení apoštol ským smyslem podle míry bratrského porozumění zvěsti Nového Zákona. Bratří tu zpravidla hleděli proniknout až k patristicf..:ýlll pramenům. Pocházely-li z doby po konstantinském převratu, zl ;;', cely pro Jednotu často na závaznosti. 
Po celou dobu své dějinné existence vyznávali Bratří hlavllj kusy theologie v užším smyslu a christologie v tom vyjádř'('III, jakého se jim bylo dostalo v ekumenických symbolech, zejména jl v apoštolském vyznání víry, ale také ve vyznání nikajsk(~'1l\ a Athanasiově. Ke všem třem těmto symbolům se výslovně hlrt, ill 
422 
Ekumenická symbola. Apostolikum 
už r. 1480, i když s výjimkou apostolika nepokládali výroky pivních církevních sněmů za naprosto závazné. Soudili, že pro obnovu, reformaci církve neposkytovaly dostatečnou základnu. Symbolickou tradici hodnotila tedy Jednota bratrská kladně jen 
jako doklad exegetické funkce církve vzhledem k Písmu svatému. Od druhé poloviny r6. století citovali Bratří rádi vedle zmíněných symbolů ještě vyznání biskupa Damasa. Snad pod vlivem luterského filipismu měl Červenka z církevních koncilů za věrohodné první čtyři [nikajský, konstantinopolský, efeský a chalkedonský], ovšem s výhradou naprostého uznání svrchované autority biblického svědectví. 
O apostoliku se Bratří dlouho domnívali, že je složili apoštolé jako souhrn biblické zvěsti. Dogmaticky je přiřazovali ještě jakoby na stranu Písma, protože poskytuje církvi klíč k nejvlastnějšímu jeho pochopení a ke správnému jeho výkladu. Podle jejich soudu vyjadřovalo obsah evangelia především svou rozvedenou christologickou částí. Ve spisech Martina Luthera nalezli později toto své hledisko potvrzeno. Jednotě se apostolikum nestalo pouze pomůckou katechetickou. Zdůrazňovala jeho vyznavačskou povahu a ve vztahu k učení římské jednoty jeho kritickou funkci, oprošťující od pozdější dogmatické nadstavby. Samu strukturu svého bohosloví se Jednota pokoušela znovu a znovu osnovat podle apoštolského vyznání víry [na př. 1501, 1552, 1564 a Komenský ve svém německém katechismu z r. r66r]. Od poloviny r6. století zdůrazňovali Bratří i to, že užívání apostolika dosvědčuje věroučnou kontinuitu Jednoty s prvotní CÍrkví a zprostředkuje její souhlas s ostatním křesťanstvem v podstatných pravdách. Literární a textovou formu apoštolského vyznání podrobil dějezpytnému průzkumu Jan Blahoslav jako první z Bratří. Ve smyslu starších už kritik humanistických zamítllegendu o jeho časově apoštolském vzniku, ale trval na jeho apoštolskosti obsahové [1565]. Neviděl v něm však formální schema apoštolského kérygmatu. 
Vcelku můžeme říci, že se Bratří přes několikeré pokusy o prozkoumání učení a řádů východní církve pohybovali v hranicích dogmatické tradice západního křesťanstva. 
423