Theologie sborovou funkcí církve 
věcech. K evropské ,druhé' reformaci byl Komenský kritický, protože se z theologických důvodů nemohl smířiti s rozdrobl' ností protestantismu. Lutherovo vystoupení zařadil do vzestup"I" linie stálého přibývání známosti Boží vůle, zjevené v Kristu a v Písmu, ale z něho stále plněji a celeji osvojované. Tento názor zakotvil v přesvědčení o Hospodinově hospodaření s časem, SJ)(' jícím k eschatologickému cíli. Luther, který vcelku souhlasil s bratrskou konfesí, vykonal především základní dílo očisty církVI"" Ale novostavba církve se u jeho nástupců zastavila jaksi v pH zemku. Bratrskému poselství rozuměl Komenský v tom srny hl, že varovalo před zjednodušováním a tak vyprazdňováním evan gelia sebevýstižnější zkratkou a že volalo k tomu, aby Kristu by!', přiznána jeho královská práva. Protože myslil po výtce eschalo logicky, odhodlával se Komenský k relativisování přínosu ,drulu',· reformace se svého hlediska z theologické nutnosti. Jeho theologie dějin nepřipouštěla, aby některá doba církevních dějin byla pll vyšována na vzor. Povahu vzoru měl pro Komenského pouze vek budoucnosti Boží a Kristovy. 
Měla-li Jednota bratrská v průběhu svých dějin, jak jSl1\e naznačili, dost bohosloveckých vůdců tvořivé myšlenky, pati"ilo přece ve všech údobích jejího vývoje kjejímu svérázu, že hodnoldll theologii jako sborovou, obecenstevní funkci celé církve, případně ja ko společný úkol všech služebníků Slova. Proto jsou její theologie ke výpovědi napořád více dílem synodů a porad Úzké rady 11(') výsledkem individuálního spekulativního úsilí. Vyznání, zp -'vy, katechismy a bohatá ostatní literatura, kterou vydávala, předsta vují, jak postihl již Antonín Gindely [1854], ,lidové písemnict\' theologické a jsou příkladem podnikavosti lidu, jenž vzal odpll vědnost za theologické rozhodování do svých rukou'. Z toholo pravidla příliš nevybočuje ani mohutná osobnost Komenského, ba na jeho nápravné návrhy církevní, pedagogické a politickc , požadující výrazně a důrazně spolupráci povolaných bohosloVC"u, vědců a státníků, působila jistě i tradice bratrských synodů, kde se jednotlivci podřizovali společné úradě. 
Prameny bratrské theologie 
Prameny bratrské theologie 
420 
PR VNÍM A ZÁKLADNÍM PRAMENEM bratrského bohosloví bylo a zůstalo Písmo svaté jako svědectví o Boží líbezné vůli a o Božím spasitelném jednání pro člověka v Ježíši Kristu. K autoritě Písma se Bratří hlásili od první chvíle. Pravda Písma jim přitom nikdy neznamenala individualistický výkon lidského porozumění. Byla jim autoritou v církvi, v obecenství víry. výklad Písma podnikali jako čin koinonický. Byli přesvědčeni,jmenovitě do poloviny 16. století, že se pravda Písma svatého člověku otvírá od okamžiku, kdy je v něm písmařsky věrným kázáním vzbuzena víra spolu s láskou a nadějí. K tomu nemůže docházeti mimo nástrojovou službu církve. Zde zůstávalo bratrské pojetí věrno Augustinovu rozpoznání, že by křesťan neuvěřil evangeliu, kdyby ho k tomu neměla autorita obecné církve. 
Bratří ovšem vyznávali, že jestliže Písmo mluví především v církvi, mluví zároveň k ní jako její protějšek. Církev, třebaže je nezbytnou vykladačkou a sdělovatelkou svědectví Písma, je Písmem svatým měřena, podrobena jeho kritické normě. 
Výkladu celého Písma se musí církev odvažovat poslušně ve smyslu interpretace už apoštolské, to znamená: Starého Zákona jest užívati ve světle Zákona Nového. Toto přesvědčení vedlo v první generaci Bratří někdy k zatlačování Starého Zákona do pozadí i k tomu, že se Jednota nadlouho spokojovala vydávánímjen českého Nového Zákona [1518,1525,1564, 1568]. Své učení vydávala ovšem za učení celého Písma obou Zákonů, ano mohla je předkládat vzdělancům přímo jako obranu Písma svatého [Apologia sacrae Scripturae, 15 II]' Nicméně ve své konfesi, zdůrazňujíc autoritu Písma v jeho kanonickém rozsahu, vyzdvihla, že její kazatelé vykládají ,zvláště svatá Čtení [Evangelia] a Epištoly podlé nařízení církve starodavního'. 
Jak pěkně pověděl B. Matěj Červenka [1564], naučili se Bratří rozumět Písmu jako neodmyslitelnému, výchozímu, i když 
421