První a druhá reformace 
V této věrnosti vnášela Jednota do theologických zápasů klasického vN,1I "formačního odkaz první reformace. 
Podstatná jednota reformace byla Bratřím výpovědí víry ale nezavírali oči před historickou skutečností její rozmanitosti Zjednodušením této skutečnosti můžeme hovořit hlavně o dvo; reformaci. První reformací rozumím dosti široký proud obnO\' ných snah, působících buď uvnitř lidsky organisované církve, btllr odpadem od ní od 12. až asi do konce 16. století. Síla toholfl proudu se napřela k obnovení církve v hlavách i údech adJ, 1.1 klasického výrazu i dočasné evropské účinnosti jednak ve valek" ství, jednak v husitském revolučním hnutí a do značné míry tak v českém bratrství. Byla to reformace, připusťme, konec k IIC I neúspěšná, ale při bohoslovném hodnocení nemůže její vn(-j I neúspěch v daném položení společenských sil svědčit protI její pravdě. 
Srovnáme-li tuto první, formálně ještě středověkou r flll maci, s druhou reformací 16. věku, vnutí se naší pozornosti ", na první pohled některé její svérázné rysy, ne-li rovnou zásad' které se mají ke světové reformaci protikladně, ale často i v li protikladnosti jako předjímka. Její princip autority má s ohnisko v evangelijním podání, hlavně v kázání na hoře a v 11.1 dějném výhledu ke konečnému dovršení Kristova kralování II I -světě. Pojetí evangelia jakožto životního pravidla umocňuj kJ i ticky přísný pohled na platnost svátostných kněžských úk III Avšak nedočkavý výhled ke konci časů přesto relativisuje zákoll nou stránku evangelia, živí sklon k prorockému vidění a pohotu vost přijímat zjevení Ducha svatého bezprostředně, n 'kll dokonce bez ohledu na svědectví Písma. 
Naproti tomu druhá reformace důsledně váže autoritu ll.' I církví k celku zvěsti Písma svatého. Z něho k ní promlouvá zvL'. výrazně okruh pavlovských listů. Zákonnost evangelia ustuP"J před jeho milostivostí a darem křesťanské svobody. Naděje v ku nečné vítězství Kristovo se zužuje na rozjímání o osobním vcném životě a ztrácí na ethickém dosahu společenském. Na drllh straně znemožňuje nebo aspoň podvazuje kritickou mírou Písm jakkoli rozbujelé visionářství náboženské. 
410 
Rozhovor obojí reformace v Jednotě 
Rozdíl mezi oběma reformačními proudy není pouze časový. Jeto především rozdíl jejich společenské ozvučnosti. První reformace byla lidová v nejširším smyslu. Sdružila vyznavače valnou většinou z nejníže postavených společenských vrstev. Byla sociálně zneklidňující, někdy revoluční. Druhé reformaci se dostalo většinou ohlasu v kruzích mladého měšťanstva v době poví_ najícího a postupujícího rozkladu feudalismu. Společensky byla konservativní. 
I když vznik druhé reformace spadá do počátku 16. století, první reformace ji provází ještě i v této době dále. Obě reformace se setkaly, po krátký čas šly spolu ruku v ruce, pak se rozešly. Rozličné skupiny křtěnců představují v klasicky reformačním věku [16. století] v různé míře a čirosti první reformaci už dávnějšího vzniku. Vede zajisté přímá svědecká linie od valdenských a táborů k levicovým proudům 16. století. 
Theologie Českých bratří, kořeníc v první reformaci, odmítla rozejít se s reformací druhou. K druhé reformaci seJednota bratrská přihlásila souručivě. Nikoli však, jak nepřestávala věřit .1 ujišťovat, zapřením své první reformace. Učinila tak naopak proto, že vděčně poznala, kterak tato druhá reformace potřebně biblicky pročišťuje její dosavadní vyznavačský postoj. V bratrském bohosloví obě reformace spolu rozmlouvají a společně se rhtějí podrobovat pravdě, kterou je Kristus. Tím je určována I.vláštnost bratrského bohosloví, jeho význam v dějinách církve. 
v tomto úkolu můžeme spatřovat i podnětnost bratrské theologie pro dnešek. 
Cesty bratrské theologie 
PRVNÍ GENERACE BRATŘÍ se odvážila za vedení IIratra Řehoře v eschatologické tísni, v ,nouzi spasení' přistoupit I první církvi, to jest založit své společenství v důvěrném spol, hnutí na spasitelné dílo Krista Ježíše a v rozhodnutí oddat se II-IlO kriteriu s uskutečňovatelskou poslušností. Toto její vykročení 
411