Ostatky v Uhrách i doma 
církev reformovaná se starala o vzdělání některého z českých exulantů za jejich kazatele za pomoci z Holandska. Byl to Zl'jména Jan Antonín Valesius, ordinovaný po studiích v Leydenll, po něm [od r. I 736J Jiří J esenius, jejž Valesius u sebe choval jako mládence po způsobu bratrských kněží; potom studoval v uhcl' ském Debrecíně. Za zostřené protireformace [1740 J byl nuccll uprchnout, ale Réca zůstala nadále střediskem duchovenské péčc' o českou diasporu. K ní náleželi nyní nejen potomci exulante., ale i noví přistěhovalci z Moravy, kteří se usazovali na různých místech jižního Slovenska a sousedních maďarských. okresů a~ za Miškovec, kde se soustředili ve vsi Hernádkaku. Z ůstávali IIi vědomi tradic husitských a bratrských. O sbor v Réci se opíral 
i zbytky Bratří na jižní Moravě. Jiní potomci exulantů nebo nov emigranti se připojili k slovenské církvi luterské. 
V Čechách a na Moravě pronikla protireformace hluboko dn lidu a získala jej ve veliké většině docela pro katolickou církev. Ve městech, kde bývaly bratrské sbory, neudrželi se Bratří do 18. století vůbec. Protestantismus byl zatlačen na venkova i III trvaly potají při víře otců již jen hloučky, výjimečně celé ob C' v Polabí a zvláště v odlehlých hornatých okrscích na Česko moravské vysočině a na Valašsku. I tak zůstával počet tajných evangelíků v lidu pozoruhodně vysoký v poměru k soustavném II úsilí kněží a misionářů, za nímž stály kruté zákony státní. Těžk tresty stíhaly prozrazené čtenáře evangelických knih nebo účasl níky tajných shromáždění. Místy se udržovaly tradice uvědomťl, bratrské velmi dlouho. Tak v okolí Litomyšle a Poličky v ČI' chách, na Moravě na Slavkovsku a v okolí Fulneku mezi zbyl k německého sboru, o jejichž posilu se staralještě Komenský. Jinak splývaly v utajených ostatcích tradice bratrské s evangelický lili a husitskými. Byly oživovány četbou knih bratrských i luterských a 'spojením s českými sbory exulantskými v Sasku stejně jako sty kem s evangelíky luterskými i reformovanými na Slovenskll. 
Nové oživení přinesl luterským sborům exulantským v SaskII [v Drážďanech, v Žitavě aj.J a skrze ně i skrytému semeni dOIll.1 pietismus. Vedoucí pietisté, Philipp Jakob Spener, August Hc', mann Francke a jeho hallští spolupracovníci, byli plni evall 1(' 
398 

Obvenípie tismem. Emigrace 
lisační horlivosti a hotovi pomoci evangelíkům upeJlClm pode jhem vnucovaného katolictví. Češi a Jednota byli jim' zvláště blízcí. Znaliť Komenského z jeho spisů, zejména z ,U num necessarium' a z ,Panegersie'. Rukopisy dalších částí ,Rady o nápravě' se ocitly v Halle, když se Francke zabýval úmyslem připravit jejich vydání. Z Komenského edice ,Řádu Jednoty' a z jeho ,Stručných dějin církve slovanské' i z ,Historie o těžkých. protivenstvích' znali Jednotu. V jejích řádech shledávali mnoho ze svého vlastního programu, jejž si vytkli na rozdíl od vládnoucí luterské orthodoxie: Živé sbory spravované za účasti laiků s pastýřskou péčí, odlišenou podle potřeb jednotlivce; vzdělavatelné kázání bez bohosloveckých hádek; vzdělání bohoslovců, zaměřené k budoucí praktické činnosti ve sborech; hojná užší shromáždění nad Písmem se zpěvem duchovních písní; domácí pobožnosti; místo důrazu na čisté učení bez náležitého zřetele k životu, jenž má z víry plynout, prosté nespekulativní křesťanství s důrazem na důsledky víry v denním životě; značnou nedůvěru ke světu s jeho pokušeními a sklon k askesi; živý smysl pro misijní úkol každého křesťana. Vroucí niterná zbožnost pietistů se ovšem velmi lišila od prosté, mnohem méně vlastní osobou zaujaté zbožnosti bratrské, ale právě Komenský svými spisy tvořil lu významné pojítko. V něm také, namnozejiž ve starší Jednotě, měli Hallští předchůdce ve svých snahách pedagogických i v práci ~ociální. 
Ve zbytcích českých evangelíků bez rozdílu původu ozvalo se živé pochopení pro novou zbožnost, když exulantští kazatelé a kolportéři přicházeli potají do staré vlasti, aby tu sloužili duším k oživení. Hojná literatura pietistického rázu, vydávaná v českých překladech v německých městech, podporovala hnutí, které odtud vzešlo od dvacátých let 18. století v českém a moravském venkovském lidu. Z;;tchvacovalo často i ty, kteří zatím již byli 1,(; 'la pokatoličtěni. Spolu s touhou po úniku z tíživého poddansl ví vedlo k novému vystěhovalectví do německých zemí, nejprve do Saska. Po emigraci v podstatě šlechtické a měšťanské v minuI('m století následovala nyní emigrace selská. Náboženské hnutí I'c'ské bylo nyní neseno nejprostšími, sociálně nejníže postave- 
399