shapeType75fBehindDocument1pWrapPolygonVertices8;18;(21500,0);(0,0);(0,2422);(5729,2422);(5729,7895);(5001,7895);(5001,8990);(5375,8990);(5375,9927);(6084,9927);(6084,16809);(5001,16809);(5001,19464);(5729,19464);(5729,21418);(6438,21418);(6438,21500);(21500,21500)posrelh0posrelv0pib
Spojení s Kujavskými 

nápěvy, obd~ba práce Jiřího Strejce. Byly pojaty i do reformo vaného zpěvníku. Jako druhý a po Rybiríském první senio [ 1612 - 1629] nastoupil Martin Gratian Gertich, rozený v Polsk a v cizině dobře vzdělaný, autor krátkých dějin polské Jednoty Druhým seniorem byl vedle něho Jan Turnowski, jejž pro jch učenost povolali za kazatele [1609] toruňští luteráni. Brat 

s jeho povoláním souhlasili. Usilovali přece neustále o obnov vnitřní jednoty protestantů. V letech 1610- 1 1 pracovali Opl t o uznání Sandoměřské dohody se strany luterských. Když senio Samuel Dambrowski zůstával stranou, učinili pokus o jednán se šlechtou a s měšťany a navrhovali opakování toruňského g(' nerálnÍho synodu, avšak beze zdaru. 

Ještě trvali při Jednotě za vedení Leszczyríských páni z roeh Ostrorogů, Krotowských, Latalských, z nižší šlechty byli m('~ věrnými BroniewštÍ, Niemojewští. Řady věrných však řidl a nová násilí vypudila Bratry nadobro z Poznaně, když jil byly r. 1616 zničeny oba chrámy zároveň s chrámem luterským. O rok dříve ztratili kuJavští riformovaní svůj ústřední sbor v Rad ziejowě, sídle svého seniora, i tamní kazatelský seminář. OslabclIl na pouhých sedm sborů, dohodli se s Bratry o úplném splynuli. Jednota, oslabená rovněž tak, že od r. 1613 ani synody nekonala, vyšla jim na synodu 1620 vstříc a r. 1627 bylo spojení na synod II v Ostrorogu dokonáno. Reformovaný senior Mikolajewski Sl stal třetím bratrským seniorem. Přirozeně posílilo toto spojell kalvinistický sklon polských sborů, stejně jako veliký počet skol ských obchodníků, kteří se usazovali v polských městech a P"j pojovali se se svými rodinami k Jednotě. Mikolajewski postoupil brzy na prvního seniora. Toto spojení se ovšem netýkalo dalekl větších reformovaných církví v Malopolsku a na Litvě, ktcl< 

trvaly nadále při dosti značném počtu sborů. 

Při všem zeslabení měla přece polská Jednota ještě toli možností, aby poskytla útočiště pobělohorským exulantům č('s 

kým a aby se jimi posílila. 
shapeType75fBehindDocument1pWrapPolygonVertices8;10;(21479,0);(4886,0);(4886,691);(2901,691);(2901,14675);(0,14675);(0,19227);(967,19227);(967,21494);(21479,21494)posrelh0posrelv0pib
310 
[ 
xx 
] 
život v řádu a kázni 
\ DĚJIN ÁCH JEDNOTY, jak jsme je dosud poznali, vine I jako červená nit myšlenka a snaha tolikrát z úst Bratří živě I rozhodně projevená: udržet vlastní ráz a samostatné postavení vedle UI,kých církví. Byla-li to snaha hlubší než jen lidsky pochopitelné Ipc'ní na vlastní organisaci a na dědictví po otcích, jsme povinni I" ihlédnout k tomu, co bylo pro Jednotu tak výrazně osobitého 110 ona sama pokládala za zvláštní sobě svěřené obdarování, jehož I vzdát nesměla, chtěla-li být věrna svému Pánu, od něhož II liLo dar přijala, takže pro jeho zachování nesměla neostražitč 
"jíL v těsné spojení s církví třeba blízkou, ale k tomuto daru lhostejnou. Po všem pověděném je zřejmé, že tu nešlo na prvním lIiÍstě o určitý článek víry, na němž by si Jednota zakládala jako 11,\ zvláštním daru. Záleželo jí především na zachování jejího I I/,U sborového života, jehož předním znakem je bratrský řád pod,,fl(lný kázní, jak si jcj od počátku položila za cíl a za několik pllkolenÍ propracovala a vyzkoušela. 
Při bratrském řádu jde o velmi hluboké předpoklady. 
I V bratrském pojetí nemůže být víra v Ježíše Krista - je-li Irou živou, a jen ta dává člověku účast na spasení - jiná než Ira Kristu oddaná a jeho vůle poslušná. Proto nestačí slyšet I \.wgelium a dát mu za pravdu, není dost na čistém učení, vyIltii''Cném přesným dogmatem [ač Bratřím čistota učení naPlI)sto nebyla lhostejná], nýbrž je třeba žít z víry, postavit celý 
Ivot na její základ, oddat se Kristu tak, aby při věřícím člověku p"sobil ovoce nového života, a se své strany o to pracovat I usilovat. 2. U Bratří je stejně zdůrazněn život jednotlivce posvěcení i poslušný život věřícího sboru. Jedno není pro druhé 
,1/1cdbáno. Sama diaspornost Jednoty, k níž nejednou náleželi lidové sboru vzdálení, a celá její menšinovost nutila k důrazu 1101 individuální odlišnost od prostředí a k zvýšené odpovědnosti I' dnotlivce. O pěstování osobního náboženského života svědčí 
311