shapeType75fBehindDocument1pWrapPolygonVertices8;16;(21489,0);(0,0);(0,2576);(3057,2576);(3057,5153);(4425,5153);(4425,7229);(3750,7229);(3750,12258);(3057,12258);(3057,13892);(2381,13892);(2381,16407);(2044,16407);(2044,21498);(21489,21498)posrelh0posrelv0pib
Gnésioluteráni. Filipisté 

kalvinismu, jenž byl u německých luteránů stoupající m TI pokládán za vyložené kacířství, zvláště pro odlišné učení o v čeři P~ně. Skutečně se filipisté od směru Lutherova v pqjl svátostI stolu Páně i jinak lišili. Ne vždy k svému prospěchu Výrazní luteráni chápali dosah spasení z pouhé Inilosti hloubI j než filipisté, kteří je zastřeli synergismem [člověk spolupůsoh na díle spasení svýIni skutky]' Právě v této věci se Ovšem filipist Calvina dovolávat nemohli. Ve vyznání pouhé Inilosti Cah'i zcela souhlasí s Lutherem. Ale neblahé zanedbávání důraz na živou víru, jež nutně, byť s mnohou nedostatečností, plod nový život, a přílišné zintelektualisování víry jako přisvědč"11 k čistému učení podporovalo náInitky proti gnésioluterskýn thesím a svádělo na cestu synergismu, i když znamenalo nebezpc( ~ávratu k římskokatolickému moralismu. Odtud rozumějm 
1 sympatiím s filipismem u novoutrakvistů a u Bratří. Jim n formace znamenala od dob Husových výzvu k postavení celé/ll života pod slovo Boží, v němž zní i evangelium jako výzva k nov,~ 
oddané poslušnosti. 

Synthesu radostné víry v pouhou Boží Inilost s důrazem Jl slávu Božího zákona, nezastíněnou synergismem, který u Ml' lanchthona a jeho žáků souvisel i s humanistickým optimismc", v pohledu na člověka, vyslovil teprve Calvin. V Sasku a ve většill německých zemí byl však Calvin příkře odmítán. Vedle uč /I o večeři Páně byl mu vytýkán jeho důraz na predestinaci. Ačkoli predestinačně učil i mladý Luther, jak kalvinisté v obran, proti luterským kritikům rádi připomínali, dovedli tito nechápav( 
a zlovolně ztotožňovat Calvinovo učení o vyvolení s moslim skou . v~rou v osud a stavěli kalvinisty do jedné řady s Turky. KalVInIsmus byl v německé říši postaven Inimo zákon. To v~, přispívalo k tomu, že filipisté tajili své skutečné smýšlení a snažili se udržet navenek zdání pravověrnosti ve smyslu plně luterském. Zejména bylo tomu tak v samém Vitemberce. Kurfiřt Augusl chtěl být ryzím luteránem, jemnější theologické rozdíly však nechápal. Z obavy před ztrátou svého postavení kryli vitember.' I I filipisté svůj odklon od výrazného luterství a dostávali se tak do liché situace, pro kterou je kárali i kalvinisté. 
214 
Obrat v Sasku I574 

Bratřím posloužili Vitemberští naposledy, když šlo o přeIlld a vydání Bratrské konfese [1573]. Tehdy také pracoval 
l.l ný humanista ]oachim Camerarius, jenž si Bratry velmi zaIIl1loval, na historii Jednoty. Jest-li prý v kterém národě pravá I I islova církev, jest mezi Bratřími, pravil o nich. Nepřeložil-li ,,!ly sám, jak byl žádán, Bratrskou konfesi, sepsal latinsky za ptlllloci Izaiáše Cibulky podle bratrských pramenů a podle III.dlOslavovy ,Summy' bratrské dějiny. Vzápětí [1574] zemřel I jeho ,Historica narratio de fratrum orthodoxorum ecclesiis in I ohcInia, Moravia et Polonia' [Dějepisné vyprávění o sborech I" .I vověrných Bratří v Čechách, na Moravě a v Polsku] vyšla "prve péčí jeho vnuka Ludvíka Cameraria [1605]' Byla pak '''ljllě čtena a sloužila dlouho k poučení zahraničních čtenářů. 
V roce Camerariovy smrti postihla vitemberské filipisty I oItastrofa. Jejich pravé smýšlení vyšlo najevo, kurfiřt August I' Izhněván poznal, že jimi byl dlouho klamán, přísně proti nim "I-ročil a zbavil je míst na universitě i v církvi jako usvědčené kryptokalvinismu. Je pravda, že tito žáci Melanchthonovi I, li luterským jménem silný příklon ke kalvínství i v článcích, 
nichž jejich učitel Calvina nenásledoval. Němečtí melanchIllOllovci byli tvrdým zákrokem proti Vitemberským tím více odplizováni od rozhodných luteránů a klonili se tím určitěji ke I .llvinismu, odkládajíce již rozpaky, které je prve zdržovaly na 
I Il'dní cestě. Na luterské straně rostl opět tím větší odpor ke I .t1vÍnstvÍ jako ke směru, jenž nešíří reformaci mezi katolíky, ale Illlluzuje jednotlivce a církve táboru luterskému. Nerozhodnosti I pi"cchodnému stanovisku měl být učiněn konec zároveň s kolId"ným, jak bylo zamýšleno, vyřešením rozporů, které tak tl louho dělily luterské theology. Dlouholetým úsilím bohoslovců II I vypracován obsáhlý výklad sporných otázek pod názvem I';nmula concordiae [1577] a předložen luterským knížatům a jejich r1lt'ologům k podpisu. Ve většině německých zemí luterských pl.ltilo pak za pravověrné luterství podle nezměněného AugsI II lI'ského vyznání a ostatních symbolických [věroučných] knih~ 
11I1lUtých r. 1580 při padesátém výročí Augsburského sněmu , Liber concordiae' [Knihu svornosti]. Tento závěr bohoslo- 
275