Augusta a církev podobojí 

kteráž kdekoliv jest přijímající tělo a krev Pána Ježíše Krista pod obojí způsobou'. S celým důrazem přitom odmítl římskou církev jako papežskou sektu a výslovně prohlásil, že se Jednoty neodříká, trvaje zároveň na tom, že nemá příčiny odvolávat jakýkoli blud nebo neprávem konaný duchovní úřad. 

Jednání se však rozneslo a bylo vykládáno, jako by Augusta Jednotu opustil a k utrakvistům se přidal z touhy po vysvobození ze žaláře. Bránil se a vysvětloval svůj krok řadou důvodů. Nechtěl pohoršit ty, kdo se k němu mají přátelsky z ,těch maličkých Kristových', kteří se obrátili od Antikrista k evangeliu - mínil novoutrakvisty. Chtěl vyvrátit řeči, že se Bratří pokládají za jediné náměstky Kristovy. Vešel přece již dávno ve společenství s Lutherem a jinými reformátory, k nimž se Jednota přihlásila i ve své konfesi; proč by se nepřihlásil k jejich stoupencům v české církvi? Ze žaláře by rád vyšel ne pro ulehčení tělu, ale a?y mohl obcovati svatým věcem s Bratřími a aby sloužil Bohu. Uzká rada, jíž toto vysvětlení platilo především, pojala však krok svého předního člena jako opuštění Jednoty a jako vyvrcholení jeho nevůle vůči Bratřím pro volbu nových Starších. Vytkla mu, že jednalo své újmě, ač chce být stále uznáván za přední osobu, ano za vůdce v Jednotě, v níž nikdo nemá jednat bez rady svých druhů, a oznámila mu, že se ho odříká, dokud setrvá v této svévoli. Životními potřebami chtějí ho Bratří i nadále ve vězení rádi opatřovat. 

Augusta nemohl ve svém osamění sledovat, natož spoluprožívat směr, kterým se zatím Jednota brala. Od doby, kdy pracoval ke spojení s novoutrakvisty a kdy Bratří v předmluvč ke konfesi prohlašovali, že jsou hotovi spojit se s církví podobojí a podřídit se jejím kněžím, napraví-li se, uplynulo již 25 let. V novém vydání konfese z r. 1561 se již tato slova nečtou. Co Augusta mohl ve svém prohlášení povědět s dobrým svědomím, ve směru svého životního snažení, zaráželo mladší, kteří nevyrostli v církvi podobojí a za poslední léta se utvrdili ve věrnosti k Jednotě. Viděli důvody pro její zvláštní cestu i v neblahém rozkolu, jenž dělil stoupence Lutherovy na směr výrazně luterský a melanchtonovský, i v neutěšeném stavu české církve 
212 
shapeType75fBehindDocument1pWrapPolygonVertices8;8;(21495,0);(0,0);(0,21225);(1850,21225);(1850,21499);(7935,21499);(7935,21225);(21495,21225)posrelh0posrelv0pib
Bílek a Augusta propuštěni 

pl'es pokroky luterství v ní. Odtud rozchod Starších s mužem, Il'J1Ž někdy pro Jednotu tolik znamenal a tolik pro ni vytrpěl. Bratří se mohli se svého stanoviska proti němu dovolávat starých usnesení o tom, co má Úzká rada činit, pobloudí-li některý 
I(:jí člen. [Výše str. 84·J 	, 
Zatím co takto vzbudil Augusta nesouhlas Uzké rady, 

dllchovním rádcům královým jeho odpověď nestačila a vězení (' mu neotevřelo. Za dalších přímluv pana ze Šternberka i Filipiny Welserové pokračovaly opětovné pokusy o propuštění bral rského Staršího a jeho druha, i když on je pokládal při svém ,tanovisku za zbytečné. Roku 1561 byli oba převezeni do Prahy, kele měli mít náboženské rozhovory s jesuity [od r. 1556 měli " Praze kolejJ a s administrátorem Mystopolem. Když však jesuité poznali, že s bratrským biskupem nepořídí, sešlo i s hovoru s administrátorem. Augusta se vrátil na Křivoklát, kdežto Bílka pi"jměli přátelé, aby se nejen přiznal k církvi podobojí, nýbrž i přijal večeři Páně z rukou [novoutrakvistickéhoJ kněze. Augusta mu vzkázal, aby tak z nutnosti učinil. Sotva byl propuštěn, spěchal Bílek zpět na Křivoklát. Zde vstoupil do služby pana ~lernberka jako správce kuchyně, dělal i své tkalcovské řemeslo .l na čem mu záleželo především, byl k ruce Augustovi, jak on sám I) to velmi žádal. Úzká rada přijala zprávu o Bílkově kroku s odporem a prohlásila, že vlastní jednání zbavilo jej i Augustu kněžství i bratrství [členství v JednotěJ. 
Poslední slovo tím však nebylo řečeno. Augusta zůstával ještě tři léta ve vězení postupně uvolňovaném, které bylo přerušeno další cestou do Prahy, tentokrát ke skutečnému jednání s administrátorem. Vytrvale odmítal nabízené odvolání. Konečně však byl na přímluvy Maxmiliánovy, k němuž se byl s prosbou obrátil, v březnu 1564 propuštěn na svobodu po šestnácti Ielech vězení. Vyšel ze žaláře bez jakéhokoli odvolání, leč že se /.avázal, že nebude na veřejnosti kázat. Bílek pospíšil vyvázat se ze služby na hradě a následoval svého ,starého' do Bolesl~vi mezi Bratry. Již v dubnu došlo ke shodě mezi Augustou a Uzkou radou. Zprávou o tom se končí prosté a tím dojímavější doku!ll ntární vypsání příběhů Augustových a Bílkových od jejich 
213