Vnitřní stav Jednoty 
[zaplatil], což se mu zdálo, a tu u věčnú robotu na ten rybník potomkom lidi své uvedl a lidský budoucí škuodce byl, povětřie dobré kazil, na lidi tudy nemoci těžké uvozuje ...‘ I volá naléhavě ku pokání pány stejně jako chudé; pány, aby se pokořili, svých marností litovali a je napravovali, a raději si předkládali pravou důstojnost duchovního urození z víry, z milosti Boží, ,v němžto rovnost záleží ... v němž nic nemá jeden před druhým, leč co viec z toho [duchovního] rodu dobrého učiní neb trpělivě podstoupí. V němž chudí mají prvnie právo podlé toho jakož die: ,Blahoslavení chudí, neb jich jest královstvie nebeské‘ [Luk. 6, 20] a sv. Jakub [2, 5]. ,Chudé vyvolil Buoh na tomto světě bohaté u vieře a dědice královstvie Božieho.‘ 
Lukáš vyslovuje odhodlání Bratří raději se odříci vlažných údů a sloužiti Bohu v počtu sebe menším nežli nésti vinu za buzení Božího hněvu proti Jednotě těmi, kteří nechtí být Božího zákona poslušni. Statečná to odpověď v situaci zevně tak nebezpečné, která proti vůli nepřátel měla Jednotě pomoci k pročištění a k utvrzení. 
Bratří si byli vědomi, že jejich práce není bez vnitřních překážek. Lukáš psalo vnitřním stavu Jednoty při vší nadějnosti kriticky ve spise ,O  obnovení církve svaté‘ [rovněž r. 1510]: Brány pekelné pokoušejí se rušit dílo obnovení církve, které se v Jednotě koná, a ohrožují ji hříchy duchovními [bludy, neláskou], tělesností, marnostmi světa, které pronikají do Jednoty skrze osoby urozené i skrze řemeslníky. Jindy konstatuje on i Úzká rada, že se bratrským rodičům nedaří vždy přivést do Jednoty a vnitřně pro její život získat vlastní děti. Ale ujišťuje se Boží pomocí, že Jednota tyto svody přemůže. Mezi její prostředky k tomu náleží ovšem kázeň. Ani v této době od ní Bratří neustávali; spíše bylo třeba mírnit příliš přísný postup některých kněží [1515]. 
O přítomné Boží pomoci a o jeho soudu ujišťovali se Bratří úmrtím svých předních nepřátel, kteří v několika letech jeden po druhém nenadále umírali. Vykládali tak již smrt královny Anny při narození syna Ludvíka [1506]. Proti tomu o králi věřili, že se proti Bratřím staví jen pod tlakem svých rádců. Bratrská 
110 
Apologie 1511. O. Polívka 
historiografie se zastavovala se zálibou u těchto událostí, vyzdobujíc je nejednou vzdělavatelnou legendou. 
Bratřím přišlo vhod jak další oslabení královské moci v Čechách, kterou Vladislav téměř docela postoupil správcům země z řad šlechty, tak osobní napětí mezi předními zemskými úředníky. Byli mezi nimi ostatně i jejich příznivci, kteří vyvažovali moc Lva z Rožmitálu, proti Bratřím tak zaujatého. Pan Rendl z Oušavy zůstával Jednotě platně nakloněn; jeho dcera byla Sestrou. I rozpory mezi pány a městy zvyšovaly politický neklid, který znemožňoval jednotné provádění královských mandátů. 
Když se Bratřím nedostalo svobodného slyšení a král na jejich listy neodpovídal, vydali obsáhlou obranu celého svého učení, B. Lukášem již dříve připravenou, v latinském překladu. Tato jejich Apologia sacre scripture, vytištěná v nepatrném počtu jednoho sta výtisků v Norimberce r. 1511, šířená bezděky i refutací, s níž proti ní vystoupil lipský theolog Jeronym Dungersheim, stala se prvním, a to velmi působivým vyznáním víry Bratří, určeným zahraniční veřejnosti. S jejími ohlasy setkáváme se pak často, především u samého Luthera. 
Mučednickou smrt vytrpěl v letech po Jakubském mandátu, pokud víme, jediný Bratr Ondřej Polívka, žijící v Kutné Hoře. Maje ženu nejednomyslnou [to j. nikoli ze Sester], trpěl doma mnoho nesnází, když po delším hledání nalezl cestu do Jednoty. Manželka jej chtěla z pikartství vymanit; oznámila jej kněžím a B. Ondřej se dal přinutit k chození do kostela podobojí a klaněl se tu s druhými před hostií. Mučivé výčitky svědomí jej po čase přiměly k tomu, že se s celým rozmyslem vystavil smrti: v kostele při mši hlasitě protestoval proti klekání před ,modlami chlebennými‘. Za tento čin, jenž by mu byl i jindy přivodil nejtěžší trest, byl upálen [1511]. Bratří zařadili jeho příběh do svého martyrologia. 
Z kněží byl o dvě léta později zatčen a hladem málem k smrti umořen B. Jiřík Volyňský ve Strakonicích na panství velkého převora maltézských křižovníků Jana z Rožmberka. Zdá se, že se  vůbec neskrýval. K vězení, o němž věděl, že má končit 
111