Vliv učených. Moc světa 
zané a s nedůvěrou i s povzdechem mluvili o učených, kteří do Jednoty vnášejí jiný směr než jakým jí ukázal B. Řehoř. Jeho oprávněný odpor k umělému scholastickému výkladu Písma, jenž zastiňoval vlastní smysl Slova, přenášeli z nepochopení na vážnou bohosloveckou snahu lépe porozumět Písmu v jeho pravé hloubce a odvrhnout lidský výklad, jenž bohoslovecky ani prakticky neuspokojoval. 
A Bratr Prokop dovedl Bratry staré orientace velmi názorně usvědčit z neudržitelnosti jejich východiska. Mluvili ,vysoce‘ o ,opravení člověka' s očekáváním, že se pod vlivem Božího slova stane z pyšného lva tichým beránkem. Velebili jednomyslnost mezi kněžími jako známku pravé církve. A tu jim postavil před oči skutečný stav Jednoty, jenž přece nebyl bez poskvrny, a usvědčil je z veliké rozmanitosti názorů o večeři Páně. Je tedy Jednota rotou zatracení, cizí pravé církvi, a je třeba ji opustit? I nahlíželi Bratří, že jejich pojetí církve jako společnosti dokonalých neobstojí. [Kras. ,O učených‘, 17a- 18a.] 
Všem bylo jasno, že nejde jen o theoretické otázky. Šlo o základní věci víry, a zároveň o zaměření života. Zejména pak naléhalo v téže době řešení oné velmi konkretní otázky, která plynula z negativního poměru Bratří k světské moci. Nezáleží-li tolik na dosaženém stupni spravedlnosti, je správné a závazné stanovisko Chelčického a Řehořovo, že se Bratr nesmí účastnit vykonávání moci světa, to jest veřejné správy, ve kterémkoli jejím stupni? 
Tu naráželi Bratří na obtíže od samého počátku. Páni, kteří je na svých panstvích chránili, čekali od nich také svědomité plnění povinností v obci; k nim však náleželo i členství v obecní radě, úřad konšela či rychtáře. Když se takovým funkcím bránili, zbavovali se přízně vrchnosti i dobré vůle sousedů, na něž svalovali nepohodlná břemena péče o správu obce. Byli pokutováni i vězněni, když odpírali přísahu. Někteří páni jim vycházeli vstříc aspoň tím, že je osvobozovali od branné povinnosti. Jinde k ní prostě byli nuceni. V těchto tísních svědomí byli od počátku jedni vytrvalejší, jiní povolnější, často prostě podle míry nátlaku, jenž na ně kde působil. 
70 
Bratří ve městech. Bezradnost Úzké rady 
Krise však rostla, když se Bratřím otvíral hojnější měrou přístup do měst a když do Jednoty přistupovali i měšťané. Zde hrozila nutnost účastnit se soudního řízení, které mohlo končit odsouzením k smrti, spíše než na vsi. Také otázka dovolených a nedovolených řemesel byla ve městech ožehavější nežli na venkově při složitějším životě a zvýšených potřebách a nárocích, jimiž se městský způsob života vyznačoval. Ale což měli Bratří zůstat omezeni na vesnici? Těžisko života se přece přenášelo do měst. Vesnice byla vedle panského hradu či zámku a vedle města ústraním. Svědčí však ostatně i to, co víme o první církvi, pro venkovský život Kristových vyznavačů? Vždyť tu naopak doklad za dokladem ukazuje k tomu, že městské sbory měly převahu. Pavlovo misijní, úsilí se neslo přímo plánovitě od města k městu ... A zatím se ucházeli o členství v Jednotě i páni. Je opravdu nutné žádat po nich, aby se při vstupu mezi Bratry zřekli správy poddaných? 
Úzká rada byla často žádána o radu a o rozhodnutí, neboť údové Jednoty očekávali od ní ve všem s důvěrou jednoznačné pokyny jako směrodatný výklad Boží vůle. Rada se dlouho snažila udržet záporný postoj k světské moci. Tlak zvenčí i nejistota o správnosti staré cesty zevnitř tísnila však B. Matěje a jeho druhy vždy více. Zvláštní situace vytvořila se zatím v Litomyšli. Pan Bohuš Kostka z Postupic, jenž následoval svého otce Jana v upřímné přízni k Jednotě, založil tu novou městskou čtvrt a přijímal ochotně Bratry za obyvatele města. Čím více houstl jejich počet, tím více bylo nasnadě, že byli vybízeni, aby na sebe brali městské úřady. Sami cítili, že to od nich jejich nebratrští sousedé žádají právem. Obrátili se tedy na B. Matěje o radu se slibem řídit se věrně podle ní. Bylo to r. 1490. 
Bratr Matěj odpověděl však po poradě s jinými kněžími velmi neurčitě. Přímo přiznali, že sami nevědí, co by řekli k situaci, jaká tu vznikla. Ani si dost neuvědomili potřebu zásadního řešení a rádi by vystačili s pokyny, které mohly stačit jen na kus cesty. Kdyby byli Bratří zůstali na vsi, psali do Litomyšle, mohli mít postavení snadnější. Kdo šel do města za lepším živobytím, ač mohl zůstat na venkově, sám si připravil nebezpečí pro 
71