Písmo. Starý Zákon. Menšina 
cionály a o rukopisy [a pak o výtisky] bible či především Nového Zákona bývala při chudobě sborů potíž. Tím více se Bratří a zvláště kněží cvičili v osvojení celých částí Písma zpaměti. Šlo v podstatě o Nový Zákon, jejž Bratří stavěli nad Starý Zákon z týchž důvodů jako Chelčický. Ale přece i starozákonní knihy byly hodnoceny kladně, zvláště knihy vyučující, Žalmy, kniha Kazatel, na : niž sepsal r. 15°0 výklad B. Jan Černý paní Janě z Liblic, provdané z Pernštejna, a s nimi i apokryfy; snad Krasonický napsal na základě Sir. 2, 1 - 5 sepsání o službě Bohu. Byli však extremisté, kteří o Starém Zákoně vůbec nechtěli slyšet. Když B. Vavřinec o velikonocích r. 1488 uvedl v lanškrounském shromáždění při kázání řeč prorockou, okřikl jej B. Matouš Tkadlec nepěkně: ,I co smíš mluviti? I co nám do Židů? Však my máme Nový Zákon a ne Starý'. [Psaní proti Kalencoví o původu odtrženců, cit. u Golla 185 pozn.] 
I když se v Jednotě těšili, jestliže se kde Bratří rozmnožili pod dojmem vytrvalosti mučených ,jako kuřata‘ [tak po smrti B. Chulavy ve Vyškově r. 1467] nebo ,zahustilo-li se‘ jimi v některém místě, nečekali do svých sborů nával. Byli vědomě menšinou ,z toho množství lidu shromážděného, ješto slovú křesťané', z něhož těchto časuov k skonání věkuov ... Pán Buoh lid sobě vybírá‘ jakožto lid zvláštní. ,Takť vybírá Pán Ježíš Otci svému jako po zrnéčku.‘ Tito vyvolení jdou mezi dvěma žernovy, které je melou; je to moc světská a duchovní. [Spis o ouzké cestě Kristově; Akty 1. 206 -217.] Přitom jsou si Bratří vědomi se vzácnou skromností, že nejsou sami církví vyvolenou: ,Žádné shromáždění obláštní, jakkoli veliké bylo by strany počtu lidí, není obecné, totiž zavírající všechen počet věrných, ani. strany spasencův, aby kromě nich neměl Bůh nikdíž jinde žádného spasence; než sama víra obecná křesťanská v pravdě zřízeného spasení, ta kdežkoli jest v pravdách svých, po všem jménu křesťanském, činí církev svatou obecnou, kromě níž není spasení.' [Dekret z r. 1486; D 32.] Bratří věří, že Bůh mnohé ,vyvoluje z národuov, z pokolení i z jazykuov a shromažďuje v jednotu církve ... aby se v Pánu Kristu milovali, Němci s Čechy, i s Uhry, i s Prušany i z jiných zemí; jakož již to vpravdě jest ... ač ještě v malém počtu těch zemí, 
64 
Církev poutníků. Dovolená řemesla 
což o nich víme‘ [Akty 1. 334]. ,Ke všem se známe, kdež sú koli po všem světě věrní křesťané, jichž žádáme účastni býti ve všem dobrém, kteřížkoli kde ostřiehají se v podstatných věcech ... kdežkoli v kterém poslušenství služebností požievají od kterýchkoli kněžie. Věříme, že v jednotě přebýváme církve svaté, když se spolu ostřieháme v jednotě viery a lásky, skutkuov dobrých ... i jednu naději máme k věčnému životu‘ [I. 203]. Proto chtějí být ke všem trpěliví. ,Žádného nechcem haněti ... než radše se modliti, aby ku pokání přišli' [I. 264]. ,Každému bychom rádi posloužili, což jest na nás, a k té jednotě přivedli, kteráž jest Pána Krista Ježíše ... vědúce, že i nám těžko bylo přijíti k známosti toho dobrého‘ [I. 217]. 
Ale zdaž se jim to podaří? V tomto skromném vědomí vlastních mezí jdou uprostřed bezbožných a Duchem pravdy nevyučených cestou utrpení, ,cestou ouzkou Kristovou‘, jako společenství poutníků do nebeské vlasti. ,Sme poutníci a hosté zde na světě, postavení [od Pána Ježíše] u velikém zamoucení a v nebezpečenstvích mnohých; protož myslí svou oddělte se od tohoto světa jako poutníci a počněte obcovati v nebi, kamž konečně žádáte vjíti‘, píší ku povzbuzení Bratru Petrovi a Sestře Káči [I.  579]. Cesta poutnické církve není vábná světu. Je to však 
bohatá cesta trpělivého vyznávání a ctnostného života, bez bázně před utrpením. Protivenství sluší Bratřím podstupovat s láskou a s odhodláním k smrti, ač nikoli se svévolným jejím vyhledáváním. ,Nenie na vuoli lidské, ale kohož Buoh chce, aby trpěl, ten trpěti bude, a kohož sobě hodného učiní k mučedlnictvu. Protož nesluší chvátati k času smrti‘ [I. 216].
Mezi Bratry byl přístup nesnadný i proto, že pro úzkost o spasení a ve stálé snaze, aby nedali pohoršení přisluhováním hříchu, měli rozpaky nad mnoha řemesly. Před nepoctivostí v nich varoval již Rokycana a mnohá pochybnými prohlašoval Chelčický. Kdo chtěl být s Bratřími, nesměl se takovými řemesly živit. Proto přece odešli mnozí z prvních Bratří z Prahy do Kunvaldu, aby žili na venkově co nejprostším způsobem jako zemědělci a pastýři. .Jinak se věnovali nejraději řemeslům vyloženě potřebným a obecně užitečným, krejčovství, obuvnictví, tkalcovství. Vyhý- 
65