Osudky o Bratřích 
chách i na Moravě a vžila se, jsouc zdůvodňována větou, že víra je dar Boží a proto nemůže být nikomu vnucována. 
Bratří ovšem do těchto úmluv pojati nebyli. Nadále byli pokládáni za nežádoucí sektu, která ovšem nemá práva na zákonnou ochranu. Zemský sněm český usnesl r. 1487 o ,pikartech‘, že jim má být znovu přáno svobodné slyšení před mistry husitskými a katolickými, aby měli příležitost prokázat z Písma a z církevních doktorů svou pravověrnost. Budou-li však usvědčeni z bludů, musí provést nápravu; jinak nemají být v zemi trpěni. K tomuto cíli jejich odpůrci směřovali a naléhali nejednou na před volání Bratří. Bratří kdysi o slyšení stáli a sami po něm volali. Nyní již věděli, že by nešlo o skutečný svobodný rozhovor, nýbrž o výslech, jenž by ztížil jejich postavení novým výslovným odsudkem jejich stanoviska. Přízeň panských ochránců však stačila oddalovat nebezpečný výslech po sedmnáct let. 
Úsudky o Bratřích se dělily. Jedni byli pohoršeni jejich uče- 
ním zvláště o večeři Páně tak, že byli ochotni dát za pravdu nejhrubším pomluvám o jejich životě. Čeho nebudou schopni lidé, kteří rouhavě smýšlejí o těle Kristově a nezakládají spasení v požívání svátostí? Jiní musili o nich vyznat, že mravním životem vynikají: obcování mají utěšené, svaté, mnoho podle řečí Božích činíce, jsou milosrdní k potřebným - a přece drží bludy. Jsou tedy nebezpeční pokrytci. Příležitostně se dokládalo, že se pyšně a nesnášenlivě vzdalují od ostatního lidu a pohrdají kněžími, kteří nejsou z jejich strany. Ale jiným byl právě příkladný život Bratří svědectvím jejich skutečného křesťanství. Zajímali se o ně, a přistupovali k nim, ať kněží i mniši a lidé oddaní zbožnému životu, ať světští ze všech stavů, z rytířů, z pánů a předních měšťanů, jak někdy v letech osmdesátých stýskali mistři v traktátu ,Obrana viery proti pikartóm'. Jednota byla vskutku po r. 1480 nově posílena přílivem hledačů pravdy. 
Jako by se opakovalo něco z děje, jenž dal vznik prvnímu kruhu Bratří za časů Řehořových, když s týnské kazatelny promlouval Rokycana. Opět se vytvořil v samotné Praze kruh studentů a učitelů; pražské university, kteří s pozorným souhlasem naslouchali kázáním Michala Poláka a byli hluboce dotčeni 
58 
Kruh Lukáše Pražského 
---------------------- - --- 
jeho mučedlnictvím. Patřil sem M. Jakub ze Stříbra, potomní profesor university a krátce před smrtí administrátor konsistoře podobojí [1497-1499J, M. Havel ze Žatce, kolegiát Vojtěch, pražští rodáci studenti Jan Černý, jenž studoval také lékařství, a jeho mladší, asi r. 1458 narozený bratr Lukáš, Vavřinec ze zemanského rodu z Krasonic na západní Moravě, Chrudimané Matouš a Viktorin Kornel ze Všehrd, potomní klasik českého právnictví, i někteří jiní. Až na Vojtěcha, který měl nějakou znimost o Bratřích, sdíleli běžnou nedůvěru k nim. Vojtěch znal však spisy Chelčického a dal je číst i jiným z přátelského kruhu, zejména Vavřincovi a Lukášovi. 
Lukáš, pilný ve studiu a v četbě církevních otců i středověkých učitelů církve, takže si osvojil mnoho z jejich scholastické učenosti a metody, začetl se nyní do Chelčického s nadšeným souhlasem. Argumentace Petrova byla tak docela jiná než umělé konstrukce scholastiků, za nimiž hlas Písma zanikal. Jeho biblicismus strhl Lukáše svou nekompromisností. Po letech z tohoto zaujetí vystřízlivěl. Ale i pak zůstal na cestě Chelčického zejména v pohledu ke Kristu v jeho utrpení a v poznání, jak má církev v bdělosti víry rozumět, že následovat Spasitele znamená brát na sebe ochotně kříž. Nad stránkami Petrových spisů bylo v něm nadto posíleno snad již starší vzácné uvědomění, že pravda nemůže být plně a životně pojata jinak, než zjeví-li ji člověku zásahem své milosti Bůh a uvede-li jej do konkretního společenství věřících. Existence církn' stala se Lukášovi v té souvislosti otázkou života a smrti. ,Konečně Bůh své má vždy někde, a by jich nebylo, musili bychom zahynouti‘, vyznává se z této své jistoty a touhy ve spise ,O obnovení církve svaté‘ [1510], odkud se dovídáme o jeho hledání. Otevřel-li mu nyní Chelčický pohled ke Kristově pravdě, ,však sem té pravdy z toho svědectví, kde by v kterém lidu byla, nepoznal. A z toho sem v zármutku velikém byl, pravě sobě žalostně: což mi do té pravdy, když jí nevím, kde by v lidech kterých byla, s nimiž bych jí užíval‘. Stálo to hladového Lukáše mnoho proseb a ujišťování ,pravou sprostností' v upřímné touze po spasení, než se přítel Vojtěch odvážil svěřit se mu s tím, že hledané společenství víry 
59