Bratrské pojetí kněžství 
19. srpna 1467; synod Bratří se patrně konal, když už Štěpán nebyl na svobodě.] Když se tak stalo, vzdal se B. Michal svého kněžství římského a ovšem i valdenského, přijatého jen za daným účelem. Dalším losováním byl zvolen za bratrského kněze a vyžádal si nové potvrzení od B. Matěje. Došlo tedy i po tomto potvrzení prvních kněží z pramene staršího ke zcela určitému rozchodu s kněžstvím římským i valdenským. Bratří si byli ostatně dobře vědomi toho, že se jejich postup nesrovnává s řádem církve římské, podle něhož byl by přece světitelem jejich prvních kněží a dokonce už B. Matěje musil býti biskup, ne toliko kněz. Zřizují si vědomě vlastní kněžský řád s ujištěním, že tento ,původ' Jednoty je zřejmě založen v příkladu církve apoštolské a ve zjevené vůli Boží. Písní ,Radujme se vždy společně … zbudil nám [Bůh] ku pomoci vuodce věrné v tyto 
časy …‘ dali výraz díkům za vedení, kterého se jim od Boha 
dostalo. 
Dosah události byl veliký. Bratří dovršili svou organisaci způsobem, jenž sice jeví v dodatečném jednání známky kompromisu, v každém případě však se odvážili zřídit kněze, které si sami zvolili a získat jim posvěcení bez účasti římského či jiného biskupa. Byla přijata.a provedena zásada, že není zásadního rozdílu mezi knězem a biskupem, vlastní důraz pak položen na vnitřní kvalifikaci budoucího kněze a na volbu sboru. Kompromisnost závěrem uplatněná otevřela ovšem pro blízkou i dalekou budoucnost cestu přesunutí váhy aktu do svěcení. V budoucnu bude svědectvím opravdovosti reformačního stanoviska o všeobecném kněžství, bude-li chápána Řehořova argumentace a smysl volby kněží bratrských v plné určitosti, nebo bude-li dáváno více místa aktu svěcení v souvislosti s osobní apoštolskou sukcesí. Pak bude i historické vylíčení složitého děje ve Lhotce zabarvováno ve prospěch této myšlenky. 
[ IV ] 
Staří Bratří 
50 
NEBEZPEČÍ, které nad Bratřími trvalo od r. 146r, volbou kněží ještě vzrostlo, neboť svémocné svěcení kněží bylo pokládáno za zločin hodný trestu smrti. Lhotecký akt přirozeně neušel pozornosti, a Bratří sami, posíleni jím v ujištění o správnosti své cesty, vystupovali tím odhodlaněji na veřejnost se svým odporem k husitským kněžím a s prohlašováním svých zásad. Tu a tam proti nim vystupovali venkovští faráři a způsobili, že byli pronásledováni. Jejich žalob na pikartské Bratry nemohl nedbat Rokycana. 
Bratří se se svým bývalým učitelem o kněžské volbě neradili. Věděli, že by s nimi nesouhlasil. A doby důvěrného styku mezi ním a jimi již pominuly. Teprve v květnu r. 1468 vyslali k němu posly s listem, po nichž následovaly další z pera především Řehořova. Bylo jich celkem sedm. Vysvětlují v nich svému někdejšímu duchovnímu vůdci své odloučení od husitské církve. Zdůvodňují je nouzí spasení. Odmítají pomluvy a obvinění z kacířství, zvláště v poměru ke svátosti večeře Páně. Žádají o ochranu před pronásledováním. Zejména ve čtvrtém listě podávají počet ze své víry a ze svých bohoslužebných řádů. I jinak psali Bratří obranné listy české veřejnosti, králi Jiřímu, pražským mistrům. V době, kdy byl král dán papežem do klatby a národ rostoucí měrou rozjitřen novým krvavým nepřátelstvím Říma, přece snad očekávali nejen pochopení pro svůj krok, ale i činný souhlas husitské církve: přikročí aspoň nyní k zřízení vlastního kněžství, jak se k tomu chystala před dvaceti lety? 
Jiří i Rokycana setrvali však při politice shody s římskou církví. Rokycana si vyžádal od Bratří bližší ústní zprávu o jejich lhoteckém sněmu, rozeslal však potom po farách list proti nim, v němž před nimi varuje jako před odštěpenci, kteří se neklanějí 
svátosti, znovu křtí dospělé, učinili laiky kněžími a zneužívají jeho někdejších slov pronesených s týnské kazatelny. [K opěto- 
51