Rokycana a Řehoř. Chelčický 
náruč. Jeho poplašné volání jistě nebylo neupřímné. Ale jako husitský arcibiskup měl příliš na mysli celek svěřené sobě církve, církev pak pojímal příliš jako společenství, jež vždycky obsahovalo a bude obsahovat vedle dobrých i údy zlé, než aby byl nutkán k rozchodu s těmi, které káral sebe trpčeji. V kruhu Řehořově viděl další společenství, které vyrůstalo v rámci církve podobojí, aniž jej prolamovalo, a mínil i jim přát, aby se uvnitř husitské církve rozvíjeli směrem, který by uspokojil jejich svědomí. Nějaký čas předtím rovnal spor, který vznikl vilémovským pro jejich způsob podávat večeři Páně i vyloženým hříšníkům. Bylo mu sympatické, že Řehoř se svými stál v této věci na stanovisku rozhodné kázně při službě svátosti těla a krve Kristovy. Když nyní viděl, že potřebují duchovní opory pro další svůj vnitřní růst, a že směřují k nesmlouvavému důrazu na životní závaznost Božího zákona, poukázal je tam, odkud právě vzešel rozpor s vilémovskými pro zmíněnou otázku: do Chelčic, kde trval již delší dobu kruh kolem výrazného laického kazatele Petra. 
PETR CHELČICKÝ je nejrázovitější postava české reformace důsledností svých názorů, které jej ovšem brzy postavily stranou ode všech směrů a vůdčích osob husitských přese všechen čilý styk, v nějž s nimi vstupoval. Narodil se asi r. 1380, podle všeho z drobné zemanské rodiny, snad z rodiny Záhorků ze Záhorčí v nejbližším okolí Chelčic u Vodňan. Jeho nadání bylo neobyčejné. Určitého literního vzdělání se mu dostalo. Latinské knihy mohl však číst jen v překladech nebo ve výtazích pořízených od přátel. Tou cestou se seznámil z cizích autorů zejména s Viklefem, jenž jej obzvláště zaujal. Jinak působily na něj zřejmě – ať přímo, ať prostřednictvím táborství – myšlenky valdenské. Z domácích autorů četl zvláště Štítného, rovněž jihočeského zemana; na jeho spisech se školil v lidového spisovatele, i když se docela rozešel s jeho konservatismem. Myšlenkově pokračoval ve směru Matěje z Janova. V husitském prostředí, jehož rozvoje a vnitřních sporů si ze svého venkovského ústraní vytrvale všímal, požíval zřejmé vážnosti. Vzpomíná, že diskutoval 
28 
Biblismus. Totální nárok Boží 
s Husem, s Jakoubkem. Zachovaly se literární diskuse, které vedl s Mikulášem z Pelhřimova a s Rokycanou. K táborům měl zprvu nejblíže, ba cítil se jedním z nich. Ke všem, Husa a Viklefa nevyjímaje, byl však při vší úctě na výsost kritický. Neuznávaje v poslední instanci žádnou autoritu lidskou, měřil statečně a nahlas všecky názory a činy svého okolí jediným měřítkem. Byla jím vůle Boží zjevená v Písmu, které pojímal především jako zákon Boží, a to tak, že určitě rozlišoval Starý Zákon od Nového. Pro křesťana jest jen Nový Zákon závazným vodítkem; jeho jádro pak viděl v kázání na hoře. 
Důsledný, přímočaře nesmlouvavý biblismus v tomto vymezení vyznačuje Chelčického především. Neuznává jiné normy, jiného zdroje pravdy. Pravdu zdaleka nechápe jen intelektuálně. Husitství vůbec zná pravdu jen v souzvuku s pravdivostí života a se spravedlností. Kde je u Chelčického řeč o spravedlnosti z víry, je provázena důrazem na její životní důsledky. ,Ten z viery živ jest, ktož svuoj život srovná a uvede jej v poslušenstvie Bohu podle rozumu [smyslu] viery Kristovy, pomina všecky zprávy a zákony lidské' [Postila I. 144]. V ústředí Chelčického biblismu je bezvýhradné prohlašování nároku Boží vlády nad člověkem, nad lidskou společností, nad světem, nad církví. Církev má jít v naději za svým Pánem, oddána do jeho vedení i ochrany, bez ustrašeného úsilí o bezpečnost a zajištěnost přízní mocných tohoto světa. Její cesta je cesta za Ukřižovaným; pak je to cesta kříže. Je však i cestou za Vzkříšeným; pak je cestou vítěznou. Za Spasitelem je povinna jít s celou oddaností víry, poslušné lásky a naděje. A proto se její řády nemohou sepnout s řády tohoto světa, odcizeného Kristu. Mimo Boží slovo, natož nad ně, není instance, která by směla ukládat věřícímu člověku zákony, řády, cíle. 
Z takové víry v Boha, svatého Pána a Vládce, jehož slovo jest provždy směrodatným zjevením jeho vůle, plyne Petrovo bohosloví i jeho kritika křesťanské společnosti s vysokými požadavky, které vznáší na církev a na víru i život jejích údů. Boha zná v Kristu, plném lásky, jenž i lidem uložil, aby se milovali. Na světě není oblasti, která by byla vyloučena z dosahu jeho vlády, jež činí lásku neměnným zákonem. Nelze utéci: tak mocný 
29