T áboři. Valdenští 
vrstvách se stranou ještě konservativnější, která se od římské církve dělila vlastně jen podáváním večeře Páně pod obojí. M. Jan Rokycana, zvolený – papežem nikdy nepotvrzený – husitský arcibiskup, dosáhl však časem toho, že se tento směr s pražskou stranou sjednotil a trvalé nepřátelství Říma posílilo v pražské straně určitost ve vědomí, že kompromis s Římem musí mít své meze. 
Rozhodní husité měli hlavní středisko v nově založeném městě Táboře, po němž se také nazývali, ač jejich strana tvořila celý svaz měst českých a moravských. Nižší šlechta a střední vrstvy měšťanské s těmi venkovany, kteří spolutvořili táborskou polní obec [armádu], dávali táborské straně ráz po stránce třídní. Jejich kněží a bohoslovci pokročili nad pražany téměř bezvýhradně k zásadě, že jen Písmo je zdrojem a pravidlem učení a života v církvi Kristově. Ve své konfesi z r. 1431 vyjádřili plně princip, že sám Ježíš Kristus je svrchovaným zákonodárcem církve. Pravda jeho slova musí být stále zkoumána, a znovu aplikována. Tradici a církevní sněmy však neuznávali, leč by jejich výroky souhlasily s Písmem a s obyčeji prvotní církve. Odmítli úctu svatých, obrazů, ostatků, neuznávali očistec, nekonali mše za mrtvé, nedali na postní řády církevní, zjednodušili bohoslužby a úplně do nich zavedli mateřský jazyk, což pražané učinili jen částečně. Jejich kněží konali bohoslužby v prostém šerém šatě a při večeři Páně užívali prostých nádob a kvašeného chleba. S Římem se rozešli stejně rozhodně jako s králem Zikmundem. S celou rozhodností se postavili proti vyšší šlechtě, a proti biskupům a porušenému kleru vystupovali jako Boží mstitelé. Zvolili si vlastního biskupa, Mikuláše z Pelhřimova. Měli výrazné bohoslovce, kteří promýšleli biblické učení, opírajíce se o spisy Viklefovy. Přijali jeho remanenční pojetí večeře Páně a pokročili v tom směru výkladem, že Kristus je při svátosti přítomen posvátně, duchovně, mocně a pravdivě, nikoli však hmotně; vždyť je od svého vstoupení na nebe na pravici Otcově, odkud přijde v oslaveném těle teprve při posledním soudu. 
Vedle Viklefa a před ním, namnoze souhlasně s ním v řadě jednotlivostí, působilo na táborské myšlení i valdenství, zastoupené 16 
Orebité - sirotci. Chiliasté 
v jižních Čechách mezi německými kolonisty, od nichž jistou měrou pronikalo asi i mezi český lid. Doprovázelo touhu selského lidu po lepším sociálním postavení, brojíc proti povýšenosti pánů i proti bohatství kněží. Některé zprávy mluví o valdenských jako o povstalcích [1340]. Na druhé straně zamítali válku a trest smrti. Společenský řád relativisovali chválou chudoby, odmítali také nádheru chrámů a obřadů, nevěřili v očistec a v přímluvy svatých, nectili obrazy. Z kázání na hoře [Mat. 5-7] vytěžili Šestero nejmenších přikázání: nehněvati se na bratra bez příčiny, nevzhlédati žádostivě na ženu, nepropouštět manželku kromě příčiny cizoložstva, nepřísahat, neodplácet zlým za zlé, milovat nepřátele. Papežskou církev vinili z nenáležitého spojení se státem. Když papež Silvestr přijal císaře Konstantina do církve a navzájem se od něho dal obohatit a obdařit světskou mocí [legendě o tom věřil celý středověk], byl vlit jed do církve. Valdenští odvozovali svůj původ od nezkažené církve předkonstantinovské vypravováním, že Petr Valdus žil jako současník Silvestrův, že se vzepřel spojení s císařskou mocí a udržel skupinu věrných křesťanů stranou od církve zavedené do porušení. Valdenské učení tradovala i skupina drážďanských mistrů v Praze, zvláště M. Mikuláš z Drážďan, jenž r. 1417 zemřel v Míšni jako mučedlník pro kalich. I skrze ně mohly působit valdenské zásady na tábory. Brzy se však poměr změnil. Valdenští, po celá pokolení zvyklí na existenci v ústraní, našli ve vítězných táborech oporu a organisovali se nově za jejich pomoci, takže i valdenství v Německu bylo tudy posíleno. 
Vedle táborů tvořili stranu jim příbuznou, ale v učení a zvláště v obřadech pražanům bližší orebité, zvaní tak podle návrší u Třebechovic v královéhradeckém kraji. V jejich čele stál politicky Jan Žižka. Po jeho smrti [1424] se jmenovali sirotci. Naopak radikálním křídlem táborů, zejména v počátcích města Tábora, tedy v letech 1420–1421, byli chiliasté. Shromáždili se na Tábor, vyhlížejíce brzký konec všech věcí. V očekávání Kristova příchodu se zbavili svých usedlostí, svůj majetek složili ve prospěch celku náběhem ke spotřebnímu komunismu křesťansky motivovanému, prohlašovali úplnou rovnost všech lidí, 
							           17