Boží slovo a večeře Páně. Matěj Z Janova 
skonání tohoto věku. K lásce ke slovu Božímu přistupuje u něho veliká touha po těsném spojení s Kristem ve svátosti večeře Páně, kterou doporučuje i laikům k nejčastějšímu užívání. Odtud očekává zároveň posilu k novému životu. Večeři Páně vrací se u Milíče smysl eschatologický. Jde o stolování s Pánem, jenž dá divotvornou sílu účastníkům svého těla a své krve. Jako někdy Cyprian žádal, aby eucharistie byla poskytována ku posile těm, kdo stáli v boji mučedlnictví, tak ať nyní slouží svátost těm, kdo se vydávají v zápas s Antikristem pro obnovu církve. Spojení s Kristem ve svátosti dá záchranu v tísni krise světa. 
Spojuje-li Milíč pohled k porušení církve s myšlenkou na Antikrista, jest mu jeho přítomnost zároveň jistým příznakem brzkého zásahu Božího, jenž přivodí konec tohoto světa a nastolí království své. Toto eschatologické očekávání zvyšuje vážnost a odpovědnost křesťanovu a pudí jej k činu, dokud Bůh dává čas, aby se svět připravil k Božímu příchodu i k Božímu soudu. Eschatologická nadějnost vkládá se tak do víry Milíčovy, vyhlížejíc po nových, i v trestání slavných skutcích Hospodinových. 
U Milíčových žáků pokračuje eschatologické očekávání i zaujetí Božím slovem. V Matějovi z jihočeského Janova, vyškoleném na pařížské universitě [† 1393], jeví se tato touha vroucími výroky o lásce k bibli a snahou podřídit měřítku naléhavého slova Božího všechen život osobní i církevní. To je hlavní myšlenka jeho základního spisu ,De regulis Veteris et Novi Testamenti' [O pravidlech Starého a Nového Zákona]. Matěj vidí úpadek církve v jejím zevním bohatství, naději na její reformu v častém přijímání svátosti a v působení kazatelů, orlů, andělů vyslaných ke žni před koncem tohoto věku, v jejichž řadě stojí Waldhauser a Milíč jako dvojice svědků u světa nenáviděných, odhalujících Antikrista v nepravé církvi a volajících k boji s ním a s jeho nálezky, které musí být vymýceny. Jediné slovo Boží potrvá na věky a církev bude přivedena k ideálnímu vzoru církve prvotní v její prostotě a čistotě. Matěj znal myšlenky Joachima de Flore a viděl se v počátcích Třetího věku, věku Ducha svatého, v němž Kristus čelí pronásledování pravé církve, jehož se 
10 
,Čtení.' Církev. Štítný 
dopouští Antikrist, svými kazateli a přerozuje člověka. Ovšem i zřetelné stopy mystiky dávají zbožnosti Matějově ráz. 
Stoupenci Milíčovi a Matějovi vybudovali r. 1391 V Praze nedaleko Nového Jerusalema, zatím od protivníků zrušeného Betlemskou kapli. 
Tu je patrný přední kladný činitel vzniku českého náboženského hnutí. Boží slovo, obsažené v Písmu a odtud hlasitě mluvící do lidského života. Slovo neměnné, jednou provždy zapsané do biblických knih, a zároveň slovo neustále živé a zápalné. Český termín ,Čtení', často kladený místo ,Písmo', zvláště jde-li o Evangelium, ukazuje v husitské terminologii k této funkci Slova, které chce být hlasitým čtením prohlašováno, aby bylo slyšeno jako vzkaz platný pro dnešek. 
Toto slovo mluví do života jednotlivce i do života křesťanské společnosti. Má co říci do poměrů, v nichž lidé žijí. Před Bohem, přicházejícím ke konečnému soudu, není lhostejný vztah člověka k člověku, ani uspořádání lidské společnosti v jejích třídách. Není před ním lhostejná křivda, k níž dochází podrobením a ujařmením chudých bohatým, poddaných rolníků a dělníků pánům a předním měšťanům i církevním prelátům, kteří se ochotně přiřadili k vyšším třídám, aby se podíleli na jejich privilegiích a nárocích vůči poddaným. Slyšeli jsme již, že porušenost církve volala po nápravě. Volala i k zamyšlení, co vlastně církev jest. 
U Matěje z Janova má učení o církvi veliký význam. Nikoliv církev hierarchická, ale společnost vyvolených od Boha tvoří pravou církev Kristovu. Církev neviditelnou v tom smyslu, že ji nelze ztotožnit s církví patrnou lidskému oku: v té jsou vedle dobrých i zlí údové, ač do ní vlastně nenáleží. Ale to neznamená nedbalost k církvi v její pozemské tvářnosti. Církev zde na zemi rytěřující má být všemožně přiblížena svému nebeskému základu a cíli, projevenému tak určitě v příkladu církve apoštolské. 
Zeman Tomáš Štítný ze Štítného v jihovýchodních Čechách přináší do hnutí přes svůj jinaký konservatismus nový tón: píše o ,obecných věcech křesťanských' ve smyslu mírně reformním 
11